РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року

м. Рівне

Справа № 562/2917/20

Провадження № 22-ц/4815/1065/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 травня 2021 року у складі судді Кушніра О. Г., ухвалене в м. Здолбунові Рівненської області 16 годині 30 хвилин, повний текст рішення складено 14 травня 2021 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Останні після смерті батька з квітня 2016 року в належному йому будинку не проживають, жодних належних відповідачам речей в будинку немає та у добровільному порядку свою реєстрацію не знімають, чим порушують його право власності. Просив суд визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 травня 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване конституційними гарантіями права на житло та закріпленим Європейською конвенцією з прав людини принципом поваги до житла і визначенням втрати житла як крайньої форми втручання у це право та обґрунтована відсутністю належних, достатніх і достовірних доказів на підтвердження у відповідачів іншого житла, відсутність речей у спірному житлі та факту їх не проживання у будинку АДРЕСА_1 .

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі стверджує, що відповідачі ввели суд в оману щодо всіх обставин справи, що призвело до помилкового висновку про те, що останні користуються спірним житлом та проживають у ньому, а також зберігають там речі, і що вони не мають іншого житла.. Пояснює, що з квітня 2016 року відповідачі не проживають у цьому будинку, і цю обставину він доводить фотографіями, які наявні в матеріалах справи, зауважуючи, що іншим чином не може підтвердити відсутність у помешканні осіб, яких там дійсно не проживають. Додає, що адресовані відповідачам листи за адресою спірного помешкання повертаються без вручення. Вказує, що у спірному помешканні неможливо проживати, адже там відсутнє газопостачання, водопостачання та водовідведення, опалення. Зазначає, що відповідачами не надано жодних доказів на спростування його позовних вимог та на підтвердження обставин проживання у спірному житлі. Покликаючись на формальність розгляду справи місцевим судом, просив суд скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник кулеші Олени Віталіївни та ОСОБА_3 адвокат Гнатюк Юрій Олександрович вважає рішення суд першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 липня 2020 року та від 18 березня 2021 року, згідно якого 5/6 частина зареєстрована на підставі рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 листопада 2019 року, а 1/6 частина за рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2020 року).

У вказаному помешканні зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку здійсненням позивачем своїх правомочностей власника та наявності перешкод у вільному їх використання у зв`язку з реєстрацією відповідачів у спірному помешканні.

Обставини реєстрації відповідачів у спірному житлі з 01 квітня 2009 року підтверджуються Будинковою книгою будинку АДРЕСА_1 (а.с.12-14) та повідомленнями Управління ДМС України в Рівненській області від 08.12.2020 №562/2917/20/5306/2020, № №562/2917/20/5309/2020 (а.с. 22, 24).

Відповідно до положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Правова позиція Європейського суд з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі налаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (п.27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України»).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим у спірних правовідносинах права позивача як власника будинку захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднано всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність, а також принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У даному випадку спір виник між власником житлового будинку та особами, які в ньому зареєстровані і які не є членами його сім`ї.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом не встановлено обставин, які б безспірно вказували на те, що відповідачі фактично проживають у спірному будинку АДРЕСА_1 , що це помешкання є їх єдиним житлом.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги і обставини справи в сукупності із нормами закону, якими ті врегульовані, апеляційний суд приходить до висновку про те, що попри законодавче закріплення прав відповідачів на житло, на користування цим житлом, це право виникає на підставі волевиявлення власника житла, яке в даному випадку відсутнє, а тому реєстрація відповідачів у спірному помешканні є невиправданим втручанням як у його право власності, так і у право на повагу до його приватного і сімейного життя, до його житла.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання, що місцевим судом було неповно встановлено обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють житлові правовідносини та правовідносини власності, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нової постанови про задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як видно з матеріалів справи, позивачем понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 840,80 грн та 1261,20 грн судовий збір за подачу апеляційної скарги (а.с. 20, 88).

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені повністю, то у відповідності до ст.141 ЦПК України, до відшкодування відповідачем на користь позивача підлягає сума 2 101,00 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 травня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір по 1 050 (одній тисячі п`ятдесят) гривень 50 копійок з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Боймиструк С. В.