Справа № 638/3280/21
Провадження № 2/638/3450/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

29.10.2021 Дзержинський районний суд м. Харкова в складі

головуючої судді Штих Т.В.,

за участю секретарки Овчаренко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановив:

Позивачі звернулися в суд із позовом до Відповідача про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що Відповідач не проживає в житловому приміщенні з 2012 року, однак залишається зареєстрованою в ньому, а це перешкоджає їм реалізувати свої майнові права.

В судове засідання з`явився представник позивачів, відповідач в судове засідання не з`явився, хоч належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, відзив на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, тому суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, та заяви від позивачів про те, що вони не заперечують проти заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

З`ясувавши дані у справі, дослідивши докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Суд, дослідивши наявні докази у матеріалах справи вважає встановленими наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.

Позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23.11.1998 р № 1.98.158118 ;

Відповідач зареєстрована в квартирі позивачів, але з 2012 року в ньому не проживає, не сплачує будь-які кошти за житлово-комунальні послуги, не веде з позивачами спільне господарство, вони не пов`язані спільним побутом.

Рішенням від 25.05.2017 року у справі 638/3661/17 шлюб між Відповідачем та ОСОБА_2 був розірваний та судом було встановлено, що спільне життя подружжя не склалось, сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім`єю тобто підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування спірним житлом, передбачених ст. 71 ЖК України, немає.

Рішенням від 10.09.2019 року у справі 638/13379/18 (за позовом ОСОБА_4 про стягнення аліментів) судом встановлено: - фактичні шлюбні відносини з ОСОБА_2 , припинилися починаючи з 2013 року (на підставі особистих пояснень ОСОБА_4 ); - ОСОБА_4 орендує і проживає в квартирі за адресою АДРЕСА_3 .

Обставини не користування житловим приміщенням Відповідачем підтверджується, в тому числі, Актом про проживаючих осіб в житловому приміщенні від 25 січня 2021 року, складеного мешканцями будинку № 52А .

Відповідно до вимог ст.72 Житлового КодексуУкраїни визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням (ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. №1382-IV).

Виходячи з положень ст.150 Житлового кодексуУкраїни та ст.383 Цивільного кодексуУкраїни власник житла має право використовувати його для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла; і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї; колишніми членами його сім`ї; а також членами сім`ї колишнього власника житла.

Як встановлено в судовому засіданні, Відповідач за адресою: АДРЕСА_1 не проживає,

Таким чином, відповідач втратив право на користування квартирою, що належить позивачам, отже є підстави визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

За таких обставин, враховуючи конституційне право власника володіти, користуватись та распоряджатись своїм майном на власний розсуд, зокрема сплачувати за спожиті комунальні послуги за себе та осіб які фактично проживають в квартирі та те, що без судового рішення скасувати реєстрацію непроживаючої за адресою особи фактично не можливо, суд прийшов до висновку про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.12,13,81,89,263-265,280-282 ЦПК України, ст.ст.71,72,150 ЖК України, ст.391,405 ЦК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - квартирою (яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ) - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір за звернення з позовом в сумі 908 гривни 00 копійок (дев`ятсот вісім гривни 00 копійок.)

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Роз`яснити сторонам у справі, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі. Повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст документу складений 29 жовтня 2021 року.

Суддя: Т.В. ШТИХ.