Справа № 464/7080/20
пр.№ 2/464/589/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.10.2021 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

суддя Тімченко О.В.

секретар судового засідання: Макар Ю.М., Дзьобан Н.С.

справа № 464/7080/20

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2

ОСОБА_3

вимоги: витребування майна

представники учасників справи:

позивача - адвокат Багрій О.Л.

відповідача ОСОБА_3 - адвокат Левицька І.С.

Обставини справи

Адвокат Багрій О.Л. від імені та в інтересах позивача у грудні 2020 року звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить витребувати у відповідача ОСОБА_3 належну останньому квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01). Покликається на те, що згідно з рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 28 травня 2015 року в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну йому квартиру, однак в подальшому таке скасовано. 28 вересня 2020 року Сихівським районним судом м.Львова ухвалено нове рішення, яким тільки стягнуто заборгованість без звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Ухвалою суду від 28 грудня 2020 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено шляхом накладення арешту на на спірне нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), належне на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 14 січня 2021 року позов прийнято до розгляду з відкриттям провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначенням у підготовче засідання.

Ухвалою суду від 29 травня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, та занесеною до протоколу судового засідання відхилено клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 20 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представником відповідача ОСОБА_3 подано заяву про застосування позовної давності.

При розгляді справи у судових засіданнях:

позивач бере участь у справі через свого представника, який позов підтримав та просить задоволити. Вважає, що строк позовної давності не є пропущеним, адже тільки 24 січня 2018 року позивачу стало відомо про порушення його прав залучення ОСОБА_4 до участі в справі про стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки;

відповідач ОСОБА_3 бере участь у справі через свого представника, яка проти позову заперечила та просить в такому відмовити як за пропущеним строком позовної давності, що обчислюється із рішення суду касаційної інстанції, яким скасовано судові рішення попередніх інстанцій в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, так і за необґрунтованістю вимог.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи повідомленою, до суду не з`явилася, жодних клопотань не подала, що не є перешкодою для розгляду справи.

Мотиви та висновки суду

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 28 травня 2015 року у цивільній справі № 464/1926/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 ухвалено стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики грошових коштів від 13 березня 2012 року у розмірі 1 729 417 грн 33 коп., з яких: 1 500 500 грн розмір позики, 29858 грн 78 коп. 3% річних та 199058 грн 55 коп. пеня. В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики грошових коштів від 13 березня 2012 року пропорційно вартості предмета іпотеки звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ОСОБА_2 за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 04 листопада 2016 року ОСОБА_2 , якій нерухоме майно належало на підставі згаданого рішення, відчужила спірну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) на користь ОСОБА_3 .

Актуальність інформації щодо права власності підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23 грудня 2020 року № 238519428.

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 11 листопада 2016 року заяву про перегляд заочного рішення суду від 28 травня 2015 року залишено без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року заочне рішення від 28 травня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2017 року заочне рішення Сихівського районного суду м.Львова від 28 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У подальшому рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 28 вересня 2020 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики грошових коштів від 13 березня 2012 року в сумі 1 443 358 грн 78 коп., з яких: 1 413 500 грн 00 коп розмір позики, 29858 грн 78 коп. 3% річних.

Постановою Львівського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року рішення суду від 28 вересня 2020 року залишено без змін.

Оскільки позивачем заявлено вимогу про витребування майна, а тому до спірних правовідносин застосовуються норми Цивільного кодексу .

Відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України .

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи даний позов, суд взяв до уваги постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/210/15-ц, якою зроблено наступні висновки.

Право власника згідно з ч.1 ст.388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 ч.1 ст.388 ЦК України).

За змістом ст.388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

З огляду на викладене вимоги позивача про витребування квартири, яка вибула з його володіння на підставі рішення суду, надалі скасованого, з дотриманням механізму, визначеного ст.388 ЦК України, є підставними. Указане спростовує заперечення представника відповідача щодо неправомірність заявлених позовних вимог.

Розглядаючи заяву про застосування строку позовної давності, суд дійшов наступного переконання.

Відповідно до ст.ст.256, 257, 261 ч.1 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.4 ст.10 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.ст.12, 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

На вимоги про витребування майна поширюється припис ст.257 ЦК України щодо загальної позовної давності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/210/15-ц).

Оскільки право власності позивача порушено в момент вибуття майна у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з власності у володіння іншої особи. Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16.

Судом установлено, що у даній справі спірне нерухоме майно вибуло із власності позивача у листопаді 2016 року на підставі рішення суду, яке було скасовано касаційною інстанцією у серпні 2017 року. Рішення касаційною інстанції оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту проголошення.

У справі № 464/1926/15-ц ОСОБА_1 (позивач) мав статус відповідача, користувався правовою допомогою адвоката, та саме за їх касаційною скаргою скасовані судові рішення першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до приписів ст.ст.2, 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим законом. Це право забезпечується офіційним оприлюдненням судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, встановленому цим законом. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Як вбачається з відомостей Єдиного реєстру судових рішень, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 серпня 2017 року зареєстрована та оприлюднена 17 серпня 2017 року, а тому у сторони, яка ініціювала касаційне провадження, у тому числі з участю адвоката (саме цього, який і зараз представляє інтереси позивача), не виникло труднощів ознайомитись зі змістом ухвали, скориставшись відомостями з реєстру. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Тому саме з часу рішення касаційної інстанції серпень 2017 року позивач/його представник міг довідатися про порушення свого майнового права та звернутися до суду за його захистом щодо витребування майна.

У позивача були достатній час 3 роки, що становить строк позовної давності, та реальна можливість для реалізації свого права на подання позову до суду, однак такий ними знехтував через власне недбальство, пропустивши позовну давність .

При цьому суд ураховує, що інститут позовної давності сприяє досягненню юридичної визначеності в приватно-правових відносинах та стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строк позовної давності обмежує час, протягом якого правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Необґрунтоване незастосування позовної давності призводить до порушення принципу правової визначеності.

Поважності причин пропущення позовної давності та об`єктивних перешкод у зверненні до суду позивачем не наведене, адже представник уважає, що такий не пропущено. Водночас неспроможними є твердження представника відповідача, на те, що строк позовної давності слід обчислювати з березня 2018 року часу залучення ОСОБА_3 в якості третьої особи у цивільній справі № 464/1926/15-ц, так як такий факт не впливає на перебіг строку позовної давності.

Суд акцентує увагу, що позивач та його адвокат взмозі були ознайомитися із даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - єдиної державної інформаційної системи, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що ведеться, що ведеться у відповідності із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», отримати безперешкодно відомості щодо відчуження спірного майна, дані про актуального власника.

Переривання чи зупинення перебігу позовної давності судом не встановлено.

Із врахуванням викладених вище обставин та заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає, що у позові слід відмовити за спливом такої. Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні. Інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України), порушило б баланс інтересів сторін та право на мирне володіння майном відповідачем ОСОБА_3 протягом тривалого часу.

Зроблений вище висновок суду також узгоджується з ч.ч.4, 5 ст.267 ЦК України, згідно з якими сплив позовної давності без поважних причин на її пропущення є підставою для відмови в позові.

Судом додержано позиції Верховного Суду, викладеної у постанові Великої Палати від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, за якою позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем

Судові витрати

У зв`язку із відмовою в позові судові витрати до відшкодування позивачу не підлягають (ст.141 ЦПК України).

Щодо заходів забезпечення позову

У відповідності до положень ч.9 та ч.10 ст.158 ЦПК України, оскільки суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, вжиті заходи забезпечення позову ухвалою від 28 грудня 2020 року слід скасувати, проте такі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування квартири АДРЕСА_1 .

Судові витрати, понесені позивачем, залишити за позивачем.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 28.12.20. (справа № 464/7080/20, пр. № 2-з/464/63/20). Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням суду (ч.10 ст.158 ЦПК України).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст.354 ЦПК України). Апеляційна скарга подається з урахуванням Перехідних положень ЦПК України.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 .

Повний текст судового рішення виготовлено 28 жовтня 2021 року.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО