ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9179/21 Справа № 215/4551/20 Суддя у 1-й інстанції - Науменко Я. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/4551/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2021 року, яке ухвалено суддею Науменком Я.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 липня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоров`я.

Позовна заява мотивована тим, що 07.10.2019 року, з вини ОСОБА_2 , сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої позивачка травмувалась.

Постановою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2019 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. ст. 124, 122-4 КУпАП.

В зв`язку отриманими травмами, позивачка зазнала матеріальних збитків на суму 3476,10 грн., та моральної шкоди, яку оцінює у 30 000,00 грн., які просить стягнути з відповідачки на свою користь, а також витрати на правову допомогу 5000,00 грн.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди 979 гривень 50 коп. та 15 000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди, а також 2386 гривень 70 коп. витрат на правничу допомогу.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 гривень.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір 840 гривень 80 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права, а також неправильне встановлення обставин, що мають значення для справи і необ`єктивну оцінку доказів, що стосуються фактів, на які посилався позивач. Крім того, просить стягнути з позивачки на свою користь судові витрати у розмірі 17 261,20 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не було враховано, що під час зіткнення транспортних засобів, вони не отримали механічних пошкоджень, а факт травмування пасажирки тролейбусу ОСОБА_1 спростовується долученим до матеріалів справи Висновком спеціаліста судово-медичного експерта №1765 від 12.11.2019 року, проведеного на підставі заяви позивачки. Судом не було враховано, що ОСОБА_1 має професійні захворювання та не врахував пояснення представника відповідачки, яка наголошувала на тому, що хворобливий стан позивачки пов`язаний саме із професійним захворюванням. Вважає, що позивачка не падала у тролейбусі, й дана обставина випливає із поясненень свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та самої позивачки. Не погоджується відповідачка й з висновком суду щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки суд не зазначив, які ж саме страждання та негативні явища зазнала позивачка, у зв`язку із втратою свого здоров`я. Крім того, вважає, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами понесення витрат на професійну правничу допомогу, тоді як відповідачкою були надані суду такі докази, й підстав для зменшення розміру цих витрат немає.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 07 жовтня 2019 року, о 08:15 год., водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21150», н/з НОМЕР_1 по вул. Черкасова в районі будинку №12 в м. Кривому Розі, не переконалась в безпечності свого маневру, виконуючи маневр правого повороту з невідповідного крайнього положення, допустила зіткнення з тролейбусом "ЗІУ-9", бортовий номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 . Внаслідок зіткнення та різкого гальмування водія тролейбусу, була травмована пасажир тролейбусу ОСОБА_1 .. ОСОБА_2 порушила вимоги п. 10.1. 10.4 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. Водій ОСОБА_2 , після вчинення ДТП залишила місце ДТП, чим порушила вимоги п. 2.10 (а,д,в) Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ст. 122-4 КУпАП.

Постановою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2019 року на ОСОБА_2 було накладено адміністративне стягнення за ст.124 та ст.122-4 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 340 грн. на користь держави. Постанова набрала законної сили 05.11.2019 року (а.с.10).

Згідно з довідкою №87 від 10.11.2019 року, виданої Комунальним закладом «Криворізька міська стоматологічна поліклініка №6», внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 07.10.2019 року, ОСОБА_1 отримала травматичне ушкодження зубів (а.с.11).

Відповідно до товарного чеку ТОВ «Стоматологічний центр «Софія» від 10.12.2019 року, ОСОБА_1 понесла витрати у сумі 700грн. (а.с.11).

ОСОБА_1 були придбані ліки на суму 2551,10грн., що підтверджено квитанціями (а.с.11,12,18).

За довідкою №44 від 11.10.2019 року, що надана ПП «Центр магнітно-резонансної томографії» ОСОБА_1 , остання сплатила 225грн. за проведення обстеження (а.с.13).

Згідно з висновком спеціаліста судово-медичного експерта №1765, проведеного з 12.11.2019 року по 18.11.2019 року на основі судово-медичного обстеження ОСОБА_1 , об`єктивних ознак, які могли б свідчити про наявність тілесних ушкоджень на момент огляду та в представлених медичних документах на її ім`я не виявлено. Виставлений діагноз: закрита черепно-мозкова травма: струс головного мозку, забій грудного та поперекового відділів хребта об`єктивними клінічними даними не підтверджений, тому не враховується при визначенні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (а.с.14-15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.16).

Згідно з випискою із медичної стаціонарного хворого №3783/600 травматологічного відділення, ОСОБА_1 з 07.10.2019 року по 19.10.2019 року, знаходилась у стаціонарі з діагнозом: СТ.ЗЧМТ,СГМ. Ушиб м`яких тканей голови. Ушиб н/грудного і поперекового відділів поз-ка. Травма автодорожна 07.10.19-08.15. Будучи пасажиром тролейбусу сталося ДТП, при чому вона впала в тролейбусі. СМП доставлена в поліклініку, звідки була направлена в травматологічне відділення (а.с.19).

Відповідно до листка непрацездатності серія АДС №423532 ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 07.10.2019 року по 19.10.2019 року (а.с.20).

Рішенням ЛКК №271 ОСОБА_1 за станом здоров`я має потребу у ЛФТ на строк 01.11.2019 року по 14.11.2019 року (а.с.21).

Згідно з табелем обліку робочого часу ОСОБА_1 , остання з 07.10.2019 по 21.10.2019 перебувала на лікарняному (а.с.59).

Рапортом старшого слідчого Криворізького ВП ГУНП України в Дніпропетровській області Шарай О.М. від 07.10.2019 зроблено висновок про відсутність складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України, оскільки за фактом ДТП від 07.10.2019 фізична шкода, заподіяна постраждалому є менш небезпечною ніж тілесні ушкодження середнього та тяжкого ступеню тяжкості (а.с.60).

Відповідно до корінця направлення на предмет встановлення характеру та ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, зазначене направлення отримано ОСОБА_1 11.10.2019 року (а.с.61).

11.10.2019 року старшим інспектором відділення розшуку та опрацювання матеріалів ДТП полку ПП в м. Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області ДПП Коваленком А.В. були отримані пояснення ОСОБА_1 щодо обставин ДТП від 07.10.2019 року (а.с.62).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з вини відповідачки ОСОБА_2 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої отримала тілесні ушкодження позивачка ОСОБА_1 , та її обов`язку, як володільця транспортного засобу, нести відповідальність за матеріальну та моральну, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, та наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 1187 ЦК України для її відшкодування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року (далі Постанова № 4 від 01.03.2013 року) роз`яснено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно зі статтею 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадження, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Постановою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2019 року, яка набрала законної сили 05.11.2019 року, якою на ОСОБА_2 було накладено адміністративне стягнення за ст.124 та ст.122-4 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 340 грн. на користь держави, встановлено, що 07 жовтня 2019 року, о 08:15 год., водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21150», н/з НОМЕР_1 по вул. Черкасова в районі будинку №12 в м. Кривому Розі, не переконалась в безпечності свого маневру, виконуючи маневр правого повороту з невідповідного крайнього положення, допустила зіткнення з тролейбусом "ЗІУ-9", бортовий номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 . Внаслідок зіткнення та різкого гальмування водія тролейбусу, була травмована пасажир тролейбусу ОСОБА_1 .. ОСОБА_2 порушила вимоги п. 10.1. 10.4 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. Водій ОСОБА_2 , після вчинення ДТП залишила місце ДТП, чим порушила вимоги п. 2.10 (а,д,в) Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ст. 122-4 КУпАП (а.с.10), у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме відповідачка ОСОБА_2 є особою, винною в ушкоджені здоров`я позивачки ОСОБА_1 та має відшкодовувати позивачці завдані збитки у повному обсязі.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Позивачкою доведено належними та допустимими доказами понесення витрат на лікування, внаслідок травмування під час дорожньо-транспортної пригоди, на загальну суму 979 грн. 50 коп., в тому числі: на проведення обстеження МРТ на суму 225 грн., на судово-медичну експертизу на суму 368 грн. 50 коп. та на ліки вітаксон на суму 360 грн. і розчин димедролу на суму 26 грн., що підтверджені фіскальними чеками та випискою із медичної картки стаціонарного хворого №3783/300, де вказані проведені обстеження та призначене лікування.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що, згідно з висновком спеціаліста судово-медичного експерта №1765, проведеного з 12.11.2019 року по 18.11.2019 року, об`єктивних ознак, які могли б свідчити про наявність тілесних ушкоджень на момент огляду та в представлених медичних документах на її ім`я не виявлено, й виставлений діагноз: закрита черепно-мозкова травма: струс головного мозку, забій грудного та поперекового відділів хребта об`єктивними клінічними даними не підтверджений (а.с.14-15), колегією суддів не приймаються, оскільки такі висновки зроблені станом на проведення огляду 12.11.2019 року, тоді як травмування та подальша госпіталізація, у зв`язку з цим, відбулася у день дорожньо-транспортної пригоди - 07 жовтня 2019 року, а тому всі витрати на надання у зв`язку з цим медичної допомоги підлягають відшкодуванню саме винною особою, тобто відповідачкою ОСОБА_2 .

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи наведені обставини та беручи до уваги, що внаслідок протиправної поведінки відповідаки порушено звичний життєвий уклад позивачки, вона вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, внаслідок чого переносила душевні та моральні страждання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідачку обов`язку з відшкодування позивачці завданої моральної шкоди у розмірі 15 000,00 грн., який визначено судом з урахуванням принципів розумності і справедливості, і доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Не може погодитись колегія суддів й з доводами апеляційної скарги щодо невірного визначення розміру судових витрат, понесених сторонами на професійну правничу допомогу, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частин 1, 2 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України і у разі часткового задоволення позову судові витрати щодо сплати правничої допомоги покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Врахувавши вищевикладено, суд першої інстанції, з огляду на складність справи та виконаних адвокатами робіт, час, витрачений адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, значення справи для позивача, дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для відшкодування витрат позивачки, понесених нею на професійну правничу допомогу у розмірі 2 386,70 грн., та відшкодування витрат відповідачки, понесених нею на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн., й підстав для зміни цього розміру колегією суддів не встановлено.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Клопотання відповідачки ОСОБА_2 щодо стягнення на її користь судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, задоволенню не підлягає, оскільки апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_2 залишена без задоволення, а суд апеляційної інстанції змінює розподіл судових витрат, якщо, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 27 жовтня 2021 року.

Головуючий:

Судді: