Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1842/21
Провадження № 2/711/1591/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого - судді Скляренко В.М.,

при секретарі Гладиш О.Ю.,

за участі

представника позивача Батюк О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко Марини Михайлівни про визнання постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії неправомірною та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , в особі свого представника - адвоката Батюка О.О., звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко Марини Михайлівни про визнання постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії неправомірною та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову вказує, що 14.01.2021 року вона (позивачка) звернулася до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко М.М. з проханням посвідчити договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить їй (позивачці) на праві приватної власності, відповідно до Договору купівлі-продажу, укладеного між позивачкою та ОСОБА_2 та зареєстрованого на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) 01.10.1997 року за № 339-2. Однак, в той же день приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Харченко М.М. винесла постанову про відмову у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки зазначений договір купівлі-продажу не може бути прийнятим нотаріусом в якості документа, що посвідчує право власності, так як сторонами договору не додержано вимог ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час укладання договору, в частині його нотаріального посвідчення».

Позивачка ОСОБА_1 вважає, вказану постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії такою, що винесена з порушенням норм матеріального права, оскільки чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», дозволяло укладати угоди купівлі-продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту.

Тому, в даних правовідносинах наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та ст. 277 ЦК Української PCP 1963 року, Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, відтак, при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, правомірним є застосування ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення.

Таким чином, вважає, що сторони виконали всі умови договору купівлі-продажу, у результаті яких настали юридичні наслідки, а саме одна сторона передала іншій жилий будинок у власність.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до абзацу 2-го пункту 1.6 глави 2 «Посвідчення правочинів про відчуження та заставу майна», розділу II Порядку, у разі якщо подані документи не містять усіх передбачених законодавством відомостей або в таких документах міститься суперечлива інформація, нотаріус може запитувати від відповідних суб`єктів (органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які видавали такі документи) інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для вчинення нотаріальної дії.

Положеннями частин 1 та 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, договір купівлі-продажу, укладений між нею - позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) 01.10.1997 року за № 339-2, відповідає вимогам законодавства, а також включений Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України до переліку документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно, що відчужується.

Відтак, відповідач приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Харченко М.М. помилково прийшла до висновку щодо невідповідності договору купівлі-продажу від 01.10.1997 року вимогам чинного законодавства, в тому числі ч. ч. 1, 2 ст. 47 Закону України «Про нотаріат», та неправомірно відмовила їй (позивачці) у посвідченні договору дарування належного їй жилого будинку АДРЕСА_1 .

Тому, просить суд: визнати постанову приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко Марини Михайлівни про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.01.2021 року вих. № 6/02-31 неправомірною; зобов`язати приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко Марину Михайлівну посвідчити договір дарування будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та в разі визнання позову відповідачем залишити судові витрати у справі за позивачкою.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.03.2021 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам наданий строк для подання заяв по суті справи.

20.05.2021 року відповідачем приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Харченко М.М. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому остання вказує, що наданий для вчинення нотаріальної дії договір купівлі-продажу, зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) 01.10.1997 року за № 339-2, не відповідає вимогам законодавства і не може бути прийнятий нотаріусом в якості документа, що посвідчує право власності, оскільки сторонами договору не додержано вимог ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час укладення договору, в частині його нотаріального посвідчення, тому, керуючись вимогами ст. 49 Закону України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій, нею (відповідачем) була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, жодної норми матеріального права при винесенні постанови порушено не було, а, відтак і підстав для визнання вказаної постанови неправомірною немає.

Також, відповідач зазначає, що висновок представника позивачки про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на товарній біржі не підлягає нотаріальному посвідченню, не ґрунтується на вимогах закону, а позовна вимога щодо зобов`язання нотаріуса посвідчити договір дарування будинку не підлягає задоволенню, оскільки суд не може зобов`язати нотаріуса посвідчити договір, тому що такі дії вчиняються нотаріусом, відповідно до Закону України «Про нотаріат».

Крім того, відповідач вважає помилковим посилання представника позивачки на норми Закону України «Про товарну біржу», який є спеціальним нормативним актом щодо визначення правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним стосовно укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Норми ЦК Української PCP щодо обов`язковості нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомості є спеціальними та мають пріоритет під час їх застосування. Норми ж ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» мають загальний характер та стосуються всіх угод, укладених на біржі, а ЦК УРСР встановлює спеціальний порядок набуття права власності на нерухомість з обов`язковим нотаріальним посвідченням таких угод.

Разом з тим, відповідач зауважує, що має підстави вважати, що так звана довіреність від імені ОСОБА_2 , складена 02.07.1997 року, надана позивачкою ОСОБА_1 , була посвідчена з чисельними порушеннями чинного на той час законодавства.

Тому, просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко Марини Михайлівни відмовити повністю.

25.05.2021 року представником позивачки ОСОБА_1 - адвокатом Батюком О.О. подано до суду заяву про зміну предмету позовних вимог, в якій просить суд визнати постанову приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко Марини Михайлівни про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.01.2021 року вих. № 6/02-31 неправомірною; зобов`язати приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко Марину Михайлівну повторно розглянути клопотання позивача про посвідчення договору дарування будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також стягнути з відповідача судові витрати у справі.

Разом з тим, 25.05.2021 року представником позивачки ОСОБА_1 - адвокатом Батюком О.О. подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій останній вказує, що про те, що для укладення біржової угоди не потрібна була нотаріальна форма, а отже і нотаріально посвідчена довіреність, тому, посилання відповідача на вказані у відзиві нормативні акти є безпідставними. Крім того, зазначає, що ні вказана довіреність від імені ОСОБА_2 , складена 02.07.1997 року, ні біржова угода, як на час винесення оскаржуваної постанови нотаріуса, так і на час розгляду справи, не визнані судом недійсними. Відтак, наполягає на позовних вимогах, відповідно до заяви про зміну предмету позовних вимог від 25.05.2021 року, та просить їх задовольнити в повному обсязі.

31.05.2021 року відповідачем приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Харченко М.М. подано до суду заперечення на відповідь на відзив на позов, в яких остання вказує на те, що оскаржувана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії була винесена у відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Жодної норми матеріального права при винесенні постанови нотаріусом порушено не було і підстав для визнання вказаної постанови неправомірною немає. Разом з тим, зазначає, що висновок представника позивачки про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на товарній біржі, не підлягає нотаріальному посвідченню, не ґрунтується на вимогах закону.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.06.2021 року закрито підготовче судове засідання по справі та призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Батюк О.О. позовні вимоги підтримав та просив суд, з урахуванням обґрунтувань, викладених у позовні заяві, та на підставі наданих письмових доказів: визнати постанову приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко Марини Михайлівни про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.01.2021 року вих. № 6/02-31 неправомірною; зобов`язати приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко Марину Михайлівну повторно розглянути клопотання позивача про посвідчення договору дарування будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; стягнути з відповідача судові витрати у справі.

В судове засідання відповідач приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Харченко М.М. не з`явилась, не повідомивши суд про причини неявки, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку. В заяві від 15.06.2021 року (надійшла до суду 17.06.2021 року) просила розглянути справу без її участі.

Заслухавши пояснення представника позивача - адвоката Батюка О.О., дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Як передбачено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Статтею 2 Закону України «Про нотаріат» визначено, що правовою основою діяльності нотаріату є Конституція України, Закон України «Про нотаріат», інші законодавчі акти України.

У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів.

Коло обов`язків нотаріуса, які окреслюють належну професійну поведінку нотаріуса під час вчинення нотаріальних дій, визначено статтею 5 Закону. Одним із таких обов`язків нотаріуса, який ґрунтується на принципі законності здійснення нотаріальної діяльності, є відмова у вчиненні нотаріальної дії, так, згідно абз. 5 ст. 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Питання реалізації обов`язку нотаріуса відмовити у вчиненні нотаріальної дії чітко врегульовано Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5.

Перелік підстав, за наявності яких нотаріус має відмовити у вчиненні нотаріальної дії, передбачено статтею 49 Закону. Аналогічна норма міститься у пункті 1 глави 13 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,

Нотаріус не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 Закону України «Про нотаріат», або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Зокрема, для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства.

Частиною 1 статті 55 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що договори про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється.

Відповідно до підпункту 1.2 пункту 1 Глави 2 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України: право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про вдоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо.

В судовому засіданні встановлено, що 14.01.2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко Марини Михайлівни з проханням посвідчити договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на праві приватної власності, відповідно до Договору купівлі-продажу, укладеного між нею (позивачкою) та ОСОБА_2 та зареєстрованого на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) 01.10.1997 року за № 339-2. Однак, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Харченко М.М. винесла постанову від 14.01.2021 року про відмову у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки зазначений договір купівлі-продажу не може бути прийнятим нотаріусом в якості документа, що посвідчує право власності, так як сторонами договору не додержано вимог ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час укладання договору, в частині його нотаріального посвідчення».

Не погоджуючись із такою постановою, позивачка ОСОБА_1 , в особі свого представника - адвоката Батюка О.О., звернулася до суду з даним позовом та просить: визнати постанову приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко Марини Михайлівни про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.01.2021 року вих. № 6/02-31 неправомірною та зобов`язати нотаріуса повторно розглянути її (позивачки) клопотання про посвідчення договору дарування будинку за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою статті 15, частинами першою, другою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Позивач, звертаючись із позовними вимогами до суду, самостійно обирає спосіб захисту своїх прав та інтересів.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на те, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на праві приватної власності, відповідно до Договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ОСОБА_2 та зареєстрованого на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) 01.10.1997 року за № 339-2. Однак нотаріусом такий договір не визнається, оскільки він не був нотаріально посвідчений, в зв`язку з чим вона не може реалізувати своє право на розпорядження такими майном.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт.

Оскільки спірний Договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 був укладений на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія), то при вирішенні спору підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР, Закон України «Про товарну біржу».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу будинку) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.

На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Водночас згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення укладення договору купівлі-продажу будинку) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Однак за загальним правилом, визначеним у статтях 47, 227 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу будинку), договори купівлі-продажу нерухомості підлягали нотаріальному посвідченню.

Таким чином, у період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлових квартир, будинків повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР), а відповідно до статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Отже, положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

Згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦК Української РСР по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року в справі № 754/1466/15-ц (провадження № 61-11804св18), від 26 листопада 2018 року в справа № 205/8493/16-ц (провадження № 61-40951св18).

Крім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 липня 1978 року № 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) роз`яснив, з яких підстав угода може бути визнана недійсною судом.

Відповідно до пункту 4 цієї постанови, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.

Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах, об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в нотаріальній формі.

Ураховуючи вищевикладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються.

Для договорів купівлі-продажу, міни жилого будинку (стаття 227, 242 ЦК Української РСР) у разі, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, було установлено обов`язкову нотаріальну форму. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21.07.2021 року у справі №640/3509/19.

Частиною третьою статті 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальних дій.

Разом з тим, Законом України «Про нотаріат» та вищезгаданим Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що нотаріус не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 Закону України «Про нотаріат», або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Зокрема, для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства.

Оскільки позивачкою ОСОБА_1 для вчинення нотаріальної дії, а саме договору дарування домоволодіння АДРЕСА_1 не було надано приватному нотаріусу Черкаського міського нотаріального округу Харченко М.М. нотаріально посвідченого документу, а саме нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу зазначеного домоволодіння, а було надано Договір купівлі-продажу від 01.10.1999 року, укладений між нею та ОСОБА_2 , який зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) за № 339-2, який не був нотаріально посвідчений, відповідно нотаріус правомірно відмовила позивачці в посвідченні договору дарування вищевказаного будинку. Тому, відповідно підстав для визнання постанови приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко Марини Михайлівни про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.01.2021 року вих. № 6/02-31 неправомірною та зобов`язання останньої повторно розглянути клопотання позивачки ОСОБА_1 про посвідчення договору дарування будинку АДРЕСА_1 немає.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачка ОСОБА_1 не позбавлена можливості в іншому порядку відновити своє право. Так, в силу ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В постанові Верховний Суд України від 04.04.2011 року (справа № 3-18гс 11) роз`яснено, що згідно з вимогами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом зазначеної вище норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Аналогічні роз`яснення містяться і в пункті 37 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5.

Згідно із усталеною судовою практикою власник майна має пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджені відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється.

За таких підстав, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися позивачка (представник позивачки) та відповідач, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи відповідні позиції Верховного Суду, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко Марини Михайлівни про визнання постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії неправомірною та зобов`язання вчинити дії.

Керуючись ст. ст. 3, 16 ЦК України, ст. ст. 4, 13, 80, 81, 82, 89, 95, 264-266, 268, 273 ЦПК України, Законом України «Про нотаріат», суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко Марини Михайлівни про визнання постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії неправомірною та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 08.10.2021 року.

Головуючий: В.М. Скляренко