КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/8959/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/20668/20

21 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Заришняк Г.М.

- Рубан С.М.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третьої особи Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Колесника О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 як законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСББ «Бажана 12», Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України про встановлення порядку користування жилим приміщенням, стягнення частини нарахованих та спожитих житлово-комунальних послуг,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 як законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСББ «Бажана 12», Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України про встановлення порядку користування жилим приміщенням, стягнення частини нарахованих та спожитих житлово-комунальних послуг.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 13.12.2005 року отримав ордер №00543 на право зайняття службового жилого приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , виданий на підставі розпорядження Солом`янської районної державної адміністрації від 09.12.2005 року №1693, на родину з шести осіб: позивача ОСОБА_4 , його дружину ОСОБА_2 , сина - ОСОБА_6 , сина - ОСОБА_5 , сина від попереднього шлюбу - ОСОБА_7 , матір - ОСОБА_8 ..

03.06.2008 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано. Від спільного шлюбу вказане подружжя має трьох дітей: сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На даний час в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , колишня дружина ОСОБА_2 , син позивача від попереднього шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , змінивши прізвище « ІНФОРМАЦІЯ_5 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 », повнолітній син ОСОБА_5 та неповнолітня донька ОСОБА_3 . Повнолітній син ОСОБА_6 з травня 2016 року не проживає в спірній квартирі і знятий з реєстрації.

Позивач з листопада 2017 року не проживає в зазначеній квартирі та не користується житлово-комунальними послугами, оскільки у нього з колишньою дружиною були напружені відносини і спільне проживання було неможливим. Між ними та сином ОСОБА_7 постійно виникали сварки та конфлікти з застосуванням фізичної сили.

Позивач, не проживаючи з листопада 2017 року в спірній квартирі, продовжує сплачувати вартість спожитих житлово-комунальних послуг, так як за деякий час утворилась значна заборгованість.

За таких обставин просить змінити договір найму зазначеного жилого приміщення, виділивши у користування позивача окрему кімнату жилою площею 17,1 кв.м., яка є найменшою від усіх житлових кімнат квартири, а відповідачам - інші три окремі кімнати жилою площею 19,1 кв.м., 20,9 кв.м. та 24,4 кв.м., а також стягнути з відповідачів на користь позивача за період з листопада 2017 року по 01.02.2021 року з урахуванням індексу інфляції та 3% річних вартість спожитих ними житлово-комунальних послуг: з ОСОБА_2 - 32 609 грн. 22 коп., з ОСОБА_1 - 25 046 грн. 27 коп., з ОСОБА_5 - 25 046 грн. 27 коп., а також 20 000 грн. витрат позивача на правничу допомогу.

Посилаючись на наведене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач просив суду:

- визначити конкретний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_4 у користування житлову ізольовану кімнату, що зазначена у технічному паспорті квартири під АДРЕСА_2 - житлова кімната, площею 17,1 кв.м. Приміщення загального користування: санвузол, вбиральню, кухню, коридор, лоджії - залишити у загальному користуванні всіх зареєстрованих у квартирі осіб.

- стягнути з ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 кошти сплачені за комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1 у період з листопада 2017 року по листопад 2020 року з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в сумі - 32 609,22 грн.

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 кошти сплачені за оплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 у період з листопада 2017 року по листопад 2020 року з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в сумі - 25 046,27 грн.

- стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти сплачені за оплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 у період з листопада 2017 року по листопад 2020 року з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в сумі - 25 046,27 грн.

- стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу в сумі - 20 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року позов задоволено.

Виділено у користування ОСОБА_4 окрему кімнату жилою площею 17,1 м2 в квартирі АДРЕСА_1 .

Місця загального користування квартири залишено у загальному користуванні.

Стягнуто з ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітньої дитини ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 32 609 грн. 22 коп., сплачених коштів за оплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 за період з листопада 2017 року по 1.02.2021 року з урахуванням індексу інфляції та 3%-річних.

Стягнуто з ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітньої дитини ОСОБА_3 на користьОСОБА_4 25 046 грн. 27 коп. сплачених коштів за оплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 за період з листопада 2017 року по 1.02.2021 року з урахуванням індексу інфляції та 3%-річних.

Стягнуто з ОСОБА_5 , який діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітньої дитини ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 25 046 грн. 27 коп. сплачених коштів за оплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 за період з листопада 2017 року по 1.02.2021 року з урахуванням індексу інфляції та 3%-річних.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 20 000 грн. правничої допомоги в рівних частках з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 908 грн. судового збору, 302 грн. 67 коп. судового збору, а всього 1 210 грн. 67 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 908 грн. судового збору, 302 грн. 67 коп. судового збору, а всього 1 210 грн. 67 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 908 грн. судового збору, 302 грн. 67 коп. судового збору, а всього 1 210 грн. 67 коп.

Не погоджуючись з таким рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду в частині визначення конкретного порядку користування квартирою та стягнення з нього на користь позивача коштів в сумі 25 046,27 грн.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд не мав правових підстав для виділення у користування позивачу окремої кімнати в службовій квартирі, оскільки він не є власником квартири. Суд не урахував, що на час подання позову позивач не є членом зазначеної в ордері на квартиру сім'ї і в квартирі не проживає.

Вказував на те, що вимога позивача про стягнення з ОСОБА_1 сплачених коштів за оплату позивачем комунальних послуг є безпідставною, оскільки між сторонами не було узгодження порядок сплати комунальних послуг та не укладено договір за яким позивач може виступати стягувачем боргу за послуги, які ним не надавалися.

Посилався на те, що суд не вірно встановив правовідносини між сторонами та щодо нарахованих позивачем індексу інфляції і штрафних санкцій безпідставно без будь-яких висновків задовольнив їх стягнення.

Крім того, вказував на те, що суд першої інстанції надав невірну оцінку доказам, оскільки право користування квартирою є у 6 осіб, а не у 5, і кожна з цих осіб вправі займати окрему кімнату, а виділення окремої кімнати позивачу значно погіршує житлові права інших 5 осіб, в тому числі і неповнолітньої доньки позивача.

Стверджував, що рішення суду в частині стягнення коштів за комунальні послуги є необгрунтованим, адже судом не перевірявся наданий позивачем розрахунок, який не підтверджений жодним доказом.

Також з апеляційною скаргою звернулася ОСОБА_2 , в якій просила скасувати рішення суду в частині виділення позивачу у користування окремої кімнати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні такої вимоги відмовити.

Зазначала, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що Житловим кодексом України прямо передбачена неможливість зміни договору найму жилого приміщення у службових жилих приміщеннях, оскільки норми статті 123 ЖК України виключають застосування до службових жилих приміщень статті 104 ЖК України.

Вказувала на те, що суд при ухваленні рішення не урахував, що у квартирі зареєстровано п`ять осіб різної статі, лише одна з яких є неповнолітньою. Також відповідно до ордеру на право заняття службового житлового приміщення право користування набув ще один син наймача ОСОБА_6 . Незважаючи на зняття за адресою квартири, останній не позбавлений права користуватися квартирою і зі зміною життєвих обставин та за згодою інших мешканців має право користування даним приміщенням як член сім'ї наймача.

Не погоджуючись з рішенням суду, з апеляційною скаргою звернулося Київське квартирно-експлуатаційне управління, в якій просило скасувати рішення суду в частині виділення у користування позивачу окремої кімнати, в іншій частині рішення суду залишити без змін. Апеляційну скаргу обґрунтовувало тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначало, що законодавством не передбачено право особи, якій надано службове приміщення визначити конкретний порядок користування таким житлом. Таке право законодавець передбачив лише по відношенню до власника такого житла, або співвласника, якими позивач не являється. Також зазначало, що суд залишив поза увагою положення наказу Міністерства оборони України від 31.07.2018 № 380 про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та їх сімей жилими приміщеннями в частині колишніх членів сім`ї, пунктом 25 якого передбачено, що підлягають виселенню із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які залишилися у ньому проживати після розірвання шлюбу (у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу). Тобто з урахуванням вказаного положення наказу, колишні члени сім`ї ОСОБА_4 зобов`язані були звільнити ними займане приміщення та останній продовжував би безперешкодно здійснювати користування наданому йому у встановленому законом порядку службовим житловим приміщенням.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_1 , Київського квартирно-експлуатаційного Управління Міністерства оборони України представник ОСОБА_4 адвокат Даниленко Т.І. посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права просила апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підтримали доводи своїх апеляційних скарг та просили їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 адвокат Даниленко Т.І. проти доводів апеляційних скарг заперечувала та просила залишити їх без задоволення.

Представника третьої особи Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений належно, представник Лагуна А.В. надіслала клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що представник, який здійснює представництво інтересів Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України Руссов В.І. перебуває у щорічній основній відпустці з 20 жовтня по 23 жовтня 2021 року.

Суд залишив без задоволення клопотання представника Лагуни А.В. , яка діє в інтересах Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, про відкладення розгляду, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони Українипідлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 13.12.2005 року отримав ордер №00543 на право зайняття службового жилого приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , виданий на підставі розпорядження Солом`янської районної державної адміністрації від 9.12.2005 року №1693, на родину з шести осіб: позивача ОСОБА_4 , його дружину ОСОБА_2 , сина - ОСОБА_6 , сина - ОСОБА_5 , сина від попереднього шлюбу - ОСОБА_7 , матір - ОСОБА_8

03.06.2008 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано.

Від спільного шлюбу вказане подружжя має трьох дітей: сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Спірна квартира є чотирьохкімнатною, ізольованою, неприватизованою, загальною площею 127,9 кв.м., жилою площею 81,5 кв.м., розташованою на 15 поверсі 20-типоверхового будинку. Спірна квартира складається з чотирьох ізольованих кімнат жилою площею 24,4 кв.м., 20,9 кв.м., 19,1 кв.м. та 17,1 кв.м., про що свідчить ксерокопія технічного паспорту квартири.

На даний час в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , колишня дружина ОСОБА_2 , син позивача від попереднього шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , змінивши прізвище « ІНФОРМАЦІЯ_5 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 », повнолітній син ОСОБА_5 та неповнолітня донька ОСОБА_3 . Повнолітній син ОСОБА_6 з травня 2016 року не проживає в спірній квартирі і знятий з реєстрації.

На час розгляду справи договір найму даного жилого приміщення з житловим органом уклав власник особового рахунку ОСОБА_4 , який діє і є не розірваним.

Позивач ОСОБА_4 з листопада 2017 року не проживає в спірній квартирі та не користується житлово-комунальними послугами, оскільки у нього з колишньою дружиною були напружені відносини і спільне проживання було неможливим. Між ними та сином ОСОБА_7 постійно виникали сварки та конфлікти з застосуванням фізичної сили, що підтверджується актом службового розслідування від 30.07.2018 року.

Зареєстровані мешканці квартири АДРЕСА_1 , проживаючи в ній і користуючись житлово-комунальними послугами, не сплачували їх вартості, в результаті чого утворилась значна заборгованість за період з 01.09.2015 року по 31.07.2020 року, яку було оплачено позивачем по справі. В ході розгляду справи позивач ОСОБА_4 сплатив вказані вище платежі за період з 01.08.2020 року по 01.02.2021 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для задоволення позовних, їх обґрунтованість підтверджується наявними у справі доказами та встановленими обставинами у справі.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 не є власником квартири АДРЕСА_1 , адже статус квартири є службовим, її власником є оборонне відомство в особі Міністерства оборони України.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» передбачено, що Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Відповідно до акту № 1/224 від 13.07.2005 начальником Управління капітального будівництваМіністерства оборони України (м. Київ) було передано, а начальником Головного квартирно-експлуатацшного управління Збройних Сил України було прийнято квартиру АДРЕСА_1 під заселення військовослужбовцями та членами їх сімей.

Як вбачається з акту № 1/224 від 13.07.2005, вказана квартира була отримана Управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України (м. Київ) на підставі договору з АТ ХК «Київміськбуд» про пайову участь у будівництві № 16-27/БЗ від 19.01.05 та акту № 1/17 від 20.01.05 зареєстрованого в Головному управлінні житлового забезпечення КМДА згідно із листом від 14.07.05 вих. № 303/1/5/3832.

В подальшому, згідно із витягу з розпорядження Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 09.11.05 № 840 на підставі клопотання Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 17.10.05 вих. № 303/1/5/5567 вказаній квартирі було надано статус службової.

Розпорядженням Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 09.12.2005 № 1693 спірну квартиру було надано як службову жилу площу ОСОБА_4 та членам його сім`ї у кількості шість осіб.

На підставі вказаного розпорядження, Солом`янською районною у місті Києві державною адміністрацією ОСОБА_4. було надано ордер від 13.12.2005 № 00543, який відповідно до ст.122 ЖК УРСР є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Таким чином,вказане житло має статус службового, рішення про надання його у постійне користування чи зняття статусу службового уповноваженими органами не приймалося, а отже власником такого житла, згідно вищезазначених документів являється Міністерство оборони України.

Згідно статті 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Радинародних депутатів.

Відповідно до ст.. 122 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Відповідно до ст.. 123 ЖК УРСР порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

Звертаючись до суду із позовом позивач, як на підставу для визначення конкретного порядку користування квартирою посилався на ст. 104 ЖК УРСР.

Однак, оскільки квартира має статус службового житла, враховуючи положення ст. 123 ЖК УРСР, положення ст. 104 ЖК УРСР до даних правовідносин не може бути застосовано.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вимога позивача про визначення конкретного порядку користування квартирою АДРЕСА_1 не ґрунтуються на вимогах закону, а суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги у даній частині помилково застосував положення ст. 103, 104 ЖК УРСР, оскільки до даних правовідносин вказані статті застосовуватися не можуть з огляду на положення ст.. 123 ЖК УРСР.

Таким чином, доводи апеляційних скарг щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині встановлення порядку користування жилим приміщенням, оскільки судом було порушено норми матеріального та процесуального права є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження під час перегляду судом апеляційної інстанції рішення суду в цій частині.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність рішення суду в частині стягнення з нього на користь позивача коштів сплачених за комунальні послуги надані мешканцям квартири АДРЕСА_1 за період з листопада 2017 року по 1.02.2021 року з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно ч.ч. 1-3, ст. 66 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Норма загальної площі встановлюється у розмірі 21 квадратного метра на одну особу. Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За правилами ч.1, ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

У відповідності до ч. 1, ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

З наявних у справі доказах, щозареєстровані мешканці квартири АДРЕСА_1 , проживаючи в ній і користуючись житлово-комунальними послугами, не сплачували їх вартості, в результаті чого утворилась значна заборгованість за період з 1.09.2015 року по 31.07.2020 року (а.с.15-21), яку було оплачено позивачем по справі. В ході розгляду справи позивач ОСОБА_4 сплатив вказані вище платежі і за період з 01.08.2020 року по 01.02.2021 року.

В суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 підтвердив ту обставину, що він не сплачував кошти за отримані житлово-комунальні послуги, кошти сплачені позивачем.

Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Згідно ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Частина 1 ст.32 цього ж Закону України вказує, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч.3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення, зокрема, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_4 коштів, сплачених ним за житлово-комунальні послуги.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 березня 2021 рокув частині встановлення порядку користування жилим приміщенням, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог.

З урахуванням ст.. 141 ЦПК України, слід компенсувати за рахунок держави: на користь ОСОБА_2 витрати по сплатісудового зборуза подання апеляційної скарги в розмірі 455,00 грн.; на користь Київського квартирно-есплуатаційного управління Міністерства оборони України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 261,20 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третьої особи Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року в частині встановлення порядку користування жилим приміщенням скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог.

Компенсувати за рахунок держави на користь ОСОБА_2 витрати по сплатісудового зборуза подання апеляційної скарги в розмірі 455,00 грн.

Компенсувати за рахунок держави на користь Київського квартирно-есплуатаційного управління Міністерства оборони України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 261,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2021 року.

Головуючий: Судді: