УХВАЛА

21 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 520/11317/17

провадження № 61-13676св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Скутельник Інна Анатоліївна,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 19 березня 2019 року в складі судді Огренич І. В. та постанову Одеського апеляційного суду 12 серпня 2020 року в складі колегії суддів Комлевої О. С., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування запису про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та визнання недійсним договору довічного утримання.

Позов мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , однак про його смерть позивачка дізналася лише у вересні 2017 року та відразу звернулась до Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в задоволенні якої відмовлено та роз`яснено про пропуск строку, встановленого законодавством для прийняття спадщини. Позивачка вказувала, що зазначений строк пропущено нею з поважних причин, так як вона не була обізнана про смерть батька, оскільки проживає в м. Вінниця, а батько проживав в м. Одеса. Зазначала, що після розлучення батьків проживала з матір`ю, однак у 2007 році, дізнавшись від бабусі про місце проживання батька, переїхала проживати до нього. Після певного часу вони посварилися та перестали спілкуватися. Вказувала, що продовжувала регулярно телефонувати батькові включно до вересня 2017 року, однак він не відповідав на телефонні дзвінки. Приїхавши до Одеси у вересні 2017 року відвідати батька, позивачка дізналася про його смерть. Указувала, що пропуск передбаченого законом строку для прийняття спадщини пропущено, у тому числі, через неправомірні дії та зловживання її довірою з боку ОСОБА_2 , яка здійснювала дії з метою виникнення конфліктних відносин у позивачки з її батьком. ОСОБА_1 зазначала, що в разі визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відповідачка не могла би отримати у власність спірну квартиру та в подальшому відчужити її за договором довічного утримання.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд:

- визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме шість місяців після набрання рішенням суду законної сили;

- скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру загальною площею 41,3 м?, житловою площею 18,5 м?, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 ;

- скасувати запис про право власності номер 21551163 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36301792 від 25 липня 2017 року, вчинені приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А.;

- визнати недійсним договір довічного утримання від 25 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 19 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду 12 серпня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних та істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску позивачкою зазначеного строку, а тому в задоволенні позовної вимоги про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід відмовити. Доводи позивачки про вчинення відповідачкою дій, спрямованих на приховання від ОСОБА_1 факту смерті батька, суди відхилили як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами. В задоволенні іншої частини позовних вимог суди відмовили з огляду на їх похідний характер.

Аргументи учасників справи

12 вересня 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення й просила їх скасувати як такі, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що причиною пропуску позивачкою строку для прийняття спадщини стала її необізнаність про смерть батька в сукупності з іншими факторами, зокрема, ціленаправленими діями відповідачки, спрямованими на виникнення у позивачки конфлікту з батьком та приховання факту його смерті, а також невчиненням нотаріусом дій з розшуку інших спадкоємців.

У січні 2021 року відповідачі подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просили скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін. Посилаються на те, що позивачка не навела обставин, які б свідчили про наявність у неї об`єктивних та непереборних перешкод для подання заяви про прийняття спадщини в передбачений законом строк.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження в справі.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

В ухвалі Верховного Суду від 16 грудня 2020 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме:застосування норм права без урахування висновків щодо їх застосування в подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 458/757/16-ц та від 10 вересня 2019 року в справі № 759/4122/16-ц.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 , якому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

02 лютого 2016 року ОСОБА_2 , яка є рідною сестрою ОСОБА_4 , звернулась до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та 04 липня 2017 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 .

25 липня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який є її сином, уклали договір довічного утримання, згідно якого відчужувач передала набувачу у власність вказану квартиру, взамін чого набувач зобов`язався забезпечити відчужувача утриманням та доглядом довічно.

06 вересня 2017 року ОСОБА_1 як спадкоємиця першої черги за законом звернулася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса від 07 вересня 2017 року відмовлено у вчинені нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з пропуском установленого законом строку для прийняття спадщини.

Позиція Верховного Суду

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, скасування свідоцтва про право на спадщину, запису та рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру й визнання договору довічного утримання недійсним, посилаючись на те, що встановлений законом строк для прийняття спадщини пропущено нею з поважних причин, оскільки з урахуванням проживання в різних містах вона не знала про смерть спадкодавця, а відповідачка (інший спадкоємець за законом) приховала від неї факт смерті батька, а також не повідомила нотаріуса про наявність інших спадкоємців.

Встановлені фактичні обставини:ОСОБА_4 , який є батьком позивачки, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , яка є рідною сестрою ОСОБА_4 , звернулась до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та 04 липня 2017 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 , відчуживши її в подальшому за договором довічного утримання; 06 вересня 2017 року ОСОБА_1 як спадкоємиця першої черги за законом звернулася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак постановою державного нотаріуса від 07 вересня 2017 року відмовлено у вчинені нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з пропуском установленого законом строку для прийняття спадщини.

У справі № 458/757/16-ц (провадження №61-29517св18) ОСОБА_1 звернулася с позовом до Турківської міської ради Львівської області, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після смерті її батька відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно - частину житлового будинку. Вказувала, що вона вчасно звернулася до нотаріуса та прийняла спадщину. При цьому іншим можливим спадкоємцем була її мати, ОСОБА_4 , яка відмовилася від своєї частки у спадщині на її користь, а також відмовилася від виділу своєї частки у вказаному вище майні, що свідчить, що після смерті її батька до спадкової маси увійшов весь житловий будинок, а не його частина.

Встановлені фактичні обставини: 16 листопада 2007 року батьки позивачки кожний окремо склали заповіт, яким все своє майно заповіли дочці (позивачці); після смерті батька відкрилася спадщина на нерухоме майно - частину домоволодіння. Мати позивачки після смерті чоловіка звернулася до нотаріуса із заявою про відмову від виділення частки у спільному майні подружжя та від одержання свідоцтва про право власності на його частину. 20 лютого 2010 року позивачка звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 14 червня 2010 року приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Федаш М. М. видано позивачці свідоцтво про право на спадщину, яка складалася з будинку з належними йому господарськими будівлями та спорудами. На підставі вказаного свідоцтва позивачка 24 червня 2010 року зареєструвала право власності на вказаний житловий будинок. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2016 року скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 червня 2010 року та рішення Турківської міської ради №31 від 16 грудня 2010 року, яким затверджено матеріали технічної інвентаризації і передано у приватну власність позивачки земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування спірного домоволодіння. Ухвалюючи вказане рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що після подання матір`ю позивачки 22 лютого 2010 року заяви нотаріусу про відмову від видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частину майна, набутого в період шлюбу, її частка у праві спільної сумісної власності не припинилася, оскільки відсутні докази внесення до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про відмову від належної її частки у спірному домоволодінні, а тому включення до складу спадщини після смерті батька позивачки всього домоволодіння є помилковим. 05 липня 2016 року позивачка звернулася в Турківську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, однак постановою державного нотаріуса від 05 липня 2016 року їй було відмовлено у прийнятті вказаної заяви у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини.

Висновок суду касаційної інстанції: після смерті батька позивачки її мати звернулася до нотаріуса з заявою про відмову від видачі свідоцтва про право власності на частину майна, набутого в період шлюбу. На підставі вказаної заяви при оформленні спадщини нотаріусом помилково було включено до складу спадщини весь житловий будинок з належними господарськими будівлями та спорудами. Установивши, що внаслідок неправомірних дій приватного нотаріуса та посадових осіб виконавчого комітету Турківської міської ради Львівської області позивачка помилково вважала, що у неї відсутні підстави для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, оскільки вона вже оформила право власності на весь житловий будинок після смерті батька, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність об`єктивних причин, у зв`язку з якими позивачка звернулася із заявою про прийняття спадщини з пропуском встановленого на це строку.

У справі № 759/4122/16-ц (провадження № 61-18948св18) ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 та просила визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, посилаючись на те, що строк для прийняття спадщини пропущено нею з поважних причин, оскільки на дату смерті спадкодавця позивач не підтримувала з ним відносин та не могла знати про його смерть і про складення на її користь заповіту,

Встановлені фактичні обставини: зі спадкової справи № 963/2013, заведеної щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , слідує, що до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті НОМЕР_1 звернулись: 22 березня 2013 року - ОСОБА_5, 30 квітня 2013 року - ОСОБА_6. 07 квітня 2011 року у П`ятій київській державній нотаріальній конторі ОСОБА_7 склав заповіт на користь позивачки. Починаючи з 30 квітня 2013 року, державний нотаріус Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, в якій заведено спадкову справу, неодноразово звертався до П`ятої київської державної нотаріальної контори з вимогою про надання копії заповіту для встановлення його змісту та виявлення спадкоємців майна. Копію заповіту з П`ятої київської державної нотаріальної контори направлено до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори 14 вересня 2015 року. З повідомлення державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори від 29 вересня 2015 року позивачці стало відомо про складений ОСОБА_7 заповіт. 26 жовтня 2015 року ОСОБА_4 подала до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори від 2 листопада 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з пропущенням шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Висновок суду касаційної інстанції: після виявлення факту складання спадкодавцем заповіту нотаріусом вчинено дії для розшуку спадкоємця за заповітом і повідомлення її про відкриття спадщини, що свідчить про належне сприяння нотаріусом здійсненню особистого розпорядження спадкодавця. Несвоєчасне подання заяви про прийняття спадщини відбулось не з вини спадкоємця. Так, дійсно сама по собі необізнаність про наявність заповіту не може бути поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, але у будь-якому разі причини, за яких особа не була обізнана про наявність заповіту на її користь, підлягають встановленню з огляду на конкретні обставини справи та не можуть слугувати безумовною підставою для відмови у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Касаційний суд уважав, що у даній справі причини пропущення позивачкою строку на подання заяви про прийняття спадщини підлягали оцінці з урахуванням всіх обставин, на які вказувала позивач при зверненні до суду. Зокрема, суди мали врахувати, що позивачка зі спадкодавцем пов`язана не була і лише деякий час надавала йому соціальні послуги; довідавшись про заповіт, відразу вчинила відповідні дії особисто та через представника, захищаючи своє право на спадкування.

Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені в постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 458/757/16-ц (провадження №61-29517св18) та від 10 вересня 2019 року в справі № 759/4122/16-ц (провадження № 61-18948св18), на які посилалася особа в касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом установлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені в постановах Верховного Суду та на які посилалася особа в касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження.

Керуючись статтями 260, 396, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

Закрити касаційне провадження в справі № 520/11317/17 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 19 березня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду 12 серпня 2020 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 458/757/16-ц (провадження №61-29517св18) та від 10 вересня 2019 року в справі № 759/4122/16-ц (провадження № 61-18948св18).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук