Справа № 369/8450/20
Провадження № 2/369/788/21
РІШЕННЯ

Іменем України

28.10.2021 Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

при секретарях судових засідань Мазурик Д.С., Шило М.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

10 червня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя.

Свої позовні вимоги мотивує наступним.

06 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 476.

Заочним Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25.07.2013 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано. Рішення набрало законної сили.

У 2015 році ОСОБА_4 звернулась до Подільського районного суду м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя, в якій вказала, що спільним майном подружжя, яке підлягає розподілу є: автомобіль Nissan Місrа К12, 2008 року, державний номер НОМЕР_1 .

16.12.2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про розподіл майна подружжя, в якій вказав, що спільним майном подружжя, яке підлягає розподілу є не тільки автомобіль Nissan Місrа К12, 2008 року, державний номер НОМЕР_1 , а й земельна ділянка площею 1200 кв.м., що розташована на території Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області та недобудова, яка розташована на цій земельній ділянці, та просив суд здійснити розподіл, шляхом визнання права власності по Ѕ частині кожному з подружжя.

При перевірці даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_4 та було з`ясовано, що в період шлюбу, а саме: 21.09.2011 року було придбано квартиру загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 19,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що відповідно до ст. 72 Сімейного кодексу України: «Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності». Відлік строку позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається з моменту порушення права одного із співвласників іншим, а не датою розірвання шлюбу - таку позицію визначено Верховним Судом у складі колегії Касаційного цивільного суду у справі № 203/304/17 від 06 листопада 2019 року.

З огляду на факт того, що позивачу не було відомо про квартиру відповідача, яку було придбано та зареєстровано на її ім`я, позивач вважає, що саме за час шлюбу було придбано наступне майно, яке на момент розірвання шлюбу та розподілу сумісного майна подружжя знаходиться в Києво-Святошинського району Київської області та зареєстровано на ім`я Відповідача, а саме, однокімнатна квартира, загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 19,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , про що міститься інформація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивач вказував, що при поділі спільно нажитого майна, частки подружжя є рівними, якщо інше не було визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що встановлено ст. 70 СК України.

Шлюбного договору Позивач та Відповідач не укладали, домовленості щодо розподілу спільного майна не визначено, та частина розподілу його знаходиться у провадженні Подільського районного суду м. Києва.

З огляду на вищевказане позивач просить суд :

1.Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 право власності на 1/2 квартири загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 19,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

2.Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на 1/2 квартири загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 19,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач проти позову заперечувала, подала до суду відзив на позовну заяву.

З викладеними у позовній заяві доводами позивача, відповідач не погоджується, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідач, зазначила, що 06 червня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 476.

25.07.2013 р. заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва даний шлюб було розірвано.

Позивач у своїх документах вказує, що сімейні відносини між ним та відповідачем припинились у квітні 2010 року, а право власності на спірну квартиру було зареєстровану 21.09.2011 року.

Згідно наданої ж позивачем довідки зазначено, що підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, 19.09.2011 р, виконавчий комітет Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради на підставі рішення від 26.08.2011 р. № 641. позивач стверджує що квартира була придбана 21.09.2011 р., хоча в наданій ним же довідці про придбання квартири 21.09.2011 року ані слова.

Юридичні документи ОСОБА_4 щодо оформлення прав власності на спірну квартиру укладались в інтересах своє матері ОСОБА_5 , яка є реальним власником даної квартири, проживає в ній та сплачувала кошти за її придбання. Юридичним фактом того, що дана квартира оформлена на ОСОБА_4 , а не на ОСОБА_5 є те, що коли було потрібно забронювати даний об`єкт будівництва, ОСОБА_5 не була у Києві, та оформлення квартири відбулось на доньку, та оскільки переоформлення вже заброньованої квартири ані ОСОБА_5 , ані ОСОБА_4 не придали належного значення, оскільки майно все одно залишалось в їх сім`ї, дана квартира згодом так і була оформлена на матір.

20 лютого 2007 року між ОСОБА_4 та ТОВ «УКРГАЗ» було укладено Договір № 7/1/14/97/Ж бронювання об`єкту будівництва.

03 березня 2007 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Надра», що діяла як повірений від імені і за дорученням ТОВ «Компанія з управління активами «Ексінор», емітент «ТОВ» УКРГАЗ» було укладено договір купівлі продажу облігацій № К-106/81-06-2/2007/001 загальна вартість облігацій становить 271 972, 80 грн.

Погашення облігацій відбулось:

13 березня 2007 року на суму: 190 380,96 грн.;

27 серпня 2007 року на суму 27 197, 28 грн.;

22 лютого 2008 року на суму 27 197, 28 грн.;

27 серпня 2008 року на суму 27 197.28 грн.;

15 липня 2011 року на суму 9 817, 20 грн.

25 липня 2011 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ЗАРАЗ» було укладено Договір № 193 про управління будинком, надання комунальних послуг та послуг з утримання прибудинкової території.

В день коли було внесено основну суму сплати грошових коштів ОСОБА_5 та АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» було укладено Договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 380/204/07-Пі, та їй було надано кредит на суму 80 000 доларів США, та отримавши кредит в той же день, ОСОБА_5 було внесено основну суму за квартиру у розмірі 190 380,96 грн. окремо зазначає, що підписання договорів та сплата грошових коштів відбувалось до укладення шлюбу позивача та відповідача.

Відповідач вважає, що твердження Позивача, що вона купила дану квартиру після припинення сімейних відносин, за спільні кошти, є фантазією, також просила звернути увагу на той факт, що позивач, подаючи зустрічний позов в 2015 році до Подільського районного суду м. Києва не вказав дану квартиру, вона ніколи не була об`єктом спільного володіння та спільних коштів на її виплату під час подружнього життя витрачено не було, всі витрати по виплаті, ремонту та утриманню даної квартири несла матір відповідача, ОСОБА_5 .

Відповідач просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

23 вересня 2020 року відповідачем подана заява про застосування позовної давності.

Враховуючи викладені у позовній заяві доводи відповідача, вважала за необхідне заявити про застосування позовної давності, оскільки дані обставини не відповідають дійсності, а встановлення строку позовної давності, як підстава звернення до адвоката Шейко В.В. та укладення з нею договору, не є належною підставою, для визнання причин пропуску позовної давності поважними, оскільки позивач мав право самостійно звернутись у будь який час за інформацією до даних реєстрів, в межах строку позовної давності, яка на думку відповідача обраховується з 25.07.2013 року (Рішення суду про звання шлюбу між позивачем та відповідачем), крім того позивач вже звернувся до з позовом про розподіл майна подружжя у 2015 році, про що сам зазначає у своїй позовній заяві. Окремо звернула увагу суду, що витяг з Державного реєстру речових прав нерухоме майно від 24.06.2020 року, наданий у позовній заяви, запитувачем є ОСОБА_6 , а не ОСОБА_3 , чи його представник адвокат Шейко В.В.

Позивач же звернувся до суду із позовом 09.07.2020 року з пропуском, на цій підставі відповідач просила відмовити у позові.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.07.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Представник позивача у судове засідання 02.08.2021 з`явилася. Позовні вимоги підтримала та просилила суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання 02.08.2021 з`явився. Проти позову заперечував та просив суд відмовити.

В судовому засіданні 02.08.2021 було оголошено перерву до 02.08.2021 до 17:00 год.. В подальшому учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши письмові матеріали справи, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що 06 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 476.

Заочним Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25.07.2013 року у справі №758/5755/13-ц шлюб сторін було розірвано. В цьому рішенні зазначено, що протягом останнього року сторони проживають окремо, шлюбно-сімейних відносин не підтримують. Мають різні погляди на життя, розбіжності в характерах, що призводило до непорозуміння та погіршення стосунків між ними. Спільного господарства не ведуть.

21.09.2011 року відповідно до реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_4 , було набуто у власність квартиру загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 19,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності від 19.09.2011 р., видане виконавчим комітетом Перопавлівсько-Борщагівської сільської ради на підставі рішення від 26.08.2011 р. № 641.

У 2015 році ОСОБА_4 звернулась до Подільського районного суду м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя (справа №758/9530/15-ц), в якій вказала, що спільним майном подружжя, яке підлягає розподілу є: автомобіль Nissan Місrа К12, 2008 року, державний номер НОМЕР_1 та просила суд:1. Визнати право спільної сумісної власності на транспортний засіб Nissan Місrа К12, 2008 року, державний номер НОМЕР_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по Ѕ частині за кожним. 2. Провести розподіл в натурі транспортного засобу Nissan Місrа К12, 2008 року, державний номер НОМЕР_1 , виділивши автомобіль Nissan Місrа К12, 2008 року, державний номер НОМЕР_1 у власність ОСОБА_3 . 3. Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) Ѕ частину ринкової вартості транспортного засобу автомобіля Nissan Місrа К12, 2008 року, державний номер НОМЕР_1 .

Вказане свідчить, що вже у 2015 році ОСОБА_4 на дату звернення до Подільського районного суду м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя, по суті не визнала його право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

16.12.2015 року відповідач звернувся до Подільського районного суду м. Києва суду із зустрічною позовною заявою про розподіл майна подружжя, в якій вказав, що спільним майном подружжя, яке підлягає розподілу є не тільки автомобіль Nissan Місrа К12, 2008 року, державний номер НОМЕР_1 , а й земельна ділянка площею 1200 кв.м., що розташована на території Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області та недобудова, яка розташована на цій земельній ділянці, та просив суд щодо такого майна: 1.Визнати право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1175 га з кадастровим номером :00:003:041, яка розташована на території Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області. 2.Визнати право власності на Ѕ частину незакінченого будівництвом житлового будинку, який знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :00:003:041, яка розташована на території Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області. В зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 вказав про припинення в квітні 2010 року сімейних відносин з ОСОБА_4

17.04.2019 року відповідачем була подана до Подільського районного суду м. Києва заява про зміну позову, в якій ОСОБА_3 просив:

Стягнути з ОСОБА_4 на його користь компенсацію в розмірі 364 450 грн., що становить Ѕ частину вартості: автомобіля Nissan Місrа К12, 2008 року, державний номер НОМЕР_1 ; земельної ділянки площею 0,1175 га з кадастровим номером :00:003:041, яка розташована на території Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області; незакінченого будівництвом житлового будинку, який знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :00:003:041, яка розташована на території Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області.

25.04.2019 року відповідачем була подана до Подільського районного суду м. Києва заява про забезпечення позову, в якій ОСОБА_3 просив: вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 .

Спірна квартира загальною площею 46,5 кв. м., житловою площею 19.1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 була набута під час перебування позивача та відповідачки в шлюбі, разом з тим, 20 лютого 2007 року відповідач уклала договір з забудовником ТОВ «УКРГАЗ» уклала Договір № 7/1/14/97/Ж бронювання об`єкту будівництва, а 03 березня 2007 року - договір купівлі продажу облігацій № К-106/81-06-2/2007/001 загальна вартість облігацій становить 271 972, 80 грн, погашення яких погашення облігацій відбулось: 13 березня 2007 року на суму: 190 380,96 грн.; 27 серпня 2007 року на суму 27 197, 28 грн.; 22 лютого 2008 року на суму 27 197, 28 грн.; 27 серпня 2008 року на суму 27 197.28 грн.;15 липня 2011 року на суму 9 817, 20 грн. Проплата цих сум у вказані дати відповідачем підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями.

Відповідно до п. 2.1. договору забудовник бронює за замовником об`єкт будівництва, що будується за адресою АДРЕСА_4 .

В п. 2.3. договору № 7/1/14/97/Ж бронювання об`єкту будівництва від 20 лютого 2007 року зазначено, що об`єкт будівництва, розташований за адресою, визначеному в у п.1.2. Договору є зокрема: будинок 7, квартира № 97 .

В додатку № 1 до договору купівлі продажу облігацій № К-106/81-06-2/2007/001 зокрема вказано будинок 7, квартира № 97 . А отже, спірна квартира частково відповідачем придбана під час шлюбу з позивачем.

Належних доказів, що на придбання квартири були надані грошові кошти матір`ю відповідачки - ОСОБА_5 суду не надано.

Згідно ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 61 СК України встановлено об`єкти права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до зазначеної статті, спільної власності можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту; заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. А при укладенні договору в інтересах сім`ї, гроші та інше майно (в тому числі гонорар, виграш) є спільною сумісною власністю чоловіка і дружини.

При поділі спільно нажитого майна, частки подружжя є рівними, якщо інше не було визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що встановлено ст. 70 СК України.

А отже, спірна квартира частково є спільним сумісним майном сторін.

Однак позивачем пропущено позовну давність, про застосування якого надійшла заява від відповідача.

16.12.2015 року позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва суду із зустрічною позовною заявою про розподіл майна подружжя, тобто саме з цього часу позивач міг дізнатися про порушення його права, так як відповідач вже не визнавала його право на спірну квартиру і відомості про права не неї були загально доступними.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 72 Сімейного кодексу України позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 267 ЦПК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 р. за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 лютого 2017 р. у справі N 6-17цс17).

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а отже у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку зі зверненням позивача до суду із пропуском позовної давності.

У зв`язку із відмовою у позові, на підставі ст. 141 ЦПК України суд залишає судові витрати позивача за ним.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 206, 223, 258, 259, 263-265, 266, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Т.В.Дубас