Справа № 203/3312/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Биченковій Г.С.

за участю заявника - ОСОБА_1

представника заявника - ОСОБА_2

представника заінтересованої особи - Дмитрієва В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

13.08.2021 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшла вищезазначена заява ОСОБА_1 , в якій останній посилався на те, що ним було подано заяву з питань оформлення встановлення належності до громадянства України. Листом від 01.07.2021 року йому було надано відповідь про припинення провадження за заявою з підстав відсутності документу, що підтверджує факт постійного проживання на території УРСР або на території України на момент набрання 02.08.1991 року законної сили вироком Київського районного суду м.Донецька від 25.07.1991 року. Заявник посилався, що вважає даний факт доведеним, оскільки 12.04.1991 року він був засуджений Ясинуватським міським судом Донецької області за ч.3 ст.81 КК України (1960 року) до трьох років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст.25 КК України (1960 року) засуджений мовно, із залученням до праці. Вказаний вирок набрав законної сили 20.04.1991 року. 25.07.1991 року він був засуджений Київським районним судом м.Донецька за ч.2 ст.140, ч.2 ст.215-3, ч.3 ст.193, ст.42 КК України (1960 року) до трьох років восьми місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений 20.08.1994 року з Петровської виправної колонії Луганської області №24 в зв`язку із відбуттям покарання. Оскільки він був засуджений до позбавлення волі, він не міг мати при собі паспорта громадянина СРСР на час проголошення незалежності України, оскільки він був вилучений при засудженні. Посилаючись на вказані обставини, з метою оформлення встановлення належності до громадянства України, заявник просив встановити факт, що він - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Донецьк, постійно проживав на території України (Української РСР) за адресою: АДРЕСА_1 , на момент набрання законної сили вироку Київського районного суду м.Донецька від 25.07.1991 року, який набрав законної сили 02.08.1991 року

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.08.2021 року було відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні заявник та його представник підтримали подану заяву та посилаючись на викладені в ній підстави, просили задовольнити її в повному обсязі.

Представник заінтересованої особи просив прийняти рішення у відповідності до діючого законодавства, з урахуванням наявних у справі матеріалів.

Заслухавши учасників та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Донецьку Донецької області, Україна (на той час Українська РСР) , про що 22.08.1972 року було складено актовий запис №1487, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Згідно вказаного свідоцтва про народження батьками заявника зазначені: ОСОБА_3 (графа громадянство містить прочерк) батько, ОСОБА_4 (графа громадянство містить прочерк) мати.

Відповідно до ст.7 Конституції УРСР 1937 року (в редакції, чинній на час народження заявника) кожен громадянин Української РСР є громадянином СРСР.

Згідно п.б ст.2 Закону СРСР «Про громадянство Союзу Радянських Соціалістичних Республік» громадянами СРСР є особи, які набули радянське громадянство у встановленому законодавством порядку. Докладно підстави набуття громадянства вказаний закон не регулював.

Згідно ст.11 Закону СРСР «Про громадянство СРСР» 1978 року дитина, яка народилась у батьків, які є громадянами СРСР, є громадянином СРСР.

У зв`язку з викладеним, заявник ОСОБА_1 отримав громадянство Української РСР (а відтак і СРСР) за народженням.

12.04.1991 року ОСОБА_1 був засуджений Ясинуватським міським судом Донецької області за ч.3 ст.81 КК України (1960 року) до трьох років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст.25 КК України (1960 року) засуджений мовно, із залученням до праці. Вказаний вирок набрав законної сили 20.04.1991 року.

25.07.1991 року він був засуджений Київським районним судом м.Донецька за ч.2 ст.140, ч.2 ст.215-3, ч.3 ст.193, ст.42 КК України (1960 року) до трьох років восьми місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений 20.08.1994 року з Петровської виправної колонії Луганської області №24 в зв`язку із відбуттям покарання.

Згідно п.20 Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 28.08.1974 року №677 (з наступними змінами та доповненнями) у осіб, взятих під варту, а також засуджених до позбавлення волі чи заслання, та у осіб, засуджених до позбавлення волі з обов`язковим залученням до праці, паспорта вилучаються органами дізнання, попереднього слідства чи суду.

У зв`язку з чим, заявник не міг мати при собі паспорта громадянина СРСР на час проголошення незалежності України, оскільки цей документ мав бути вилучений у нього при засудженні до позбавлення волі.

Вказані обставини були встановлені та відповідні висновки наведені в рішенні Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.12.2020 року у цивільній справі №203/2138/20, провадження №2-о/0203/51/2020, яке набрало законної сили, а тому в силу ч.ч.4,5 ст.82 ЦПК України не потребують додатковому доказуванню під час розгляду даної цивільної справи.

При цьому, рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.12.2020 року у цивільній справі №203/2138/20, провадження №2-о/0203/51/2020, було встановлено факт, що заявником, який звернувся до суду та надав фото зі своїми зображеннями, є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м.Донецьку, Україна (на час народження Українська РСР), а також встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м.Донецьку, постійно проживав на території України (Української РСР) за станом на 24.08.1991 року.

Також судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що в подальшому ОСОБА_1 звернувся до міграційної служби з питання оформлення встановлення належності до громадянства України. Проте. отримав відповідь про припинення провадження за його заявою через відсутність в матеріалах справи документу, який підтверджує факт його постійного проживання на території УРСР або на території України на момент набрання законної сили вироком Київського районного суду м.Донецька від 25.07.1991 року.

Як було встановлено рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.12.2020 року у цивільній справі №203/2138/20, провадження №2-о/0203/51/2020, а також підтверджується листом Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України Острешко В.В. 25.07.1991 року він був засуджений Київським районним судом м.Донецька за ч.2 ст.140, ч.2 ст.215-3, ч.3 ст.193, ст.42 КК України (1960 року) до трьох років восьми місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений 20.08.1994 року з Петровської виправної колонії Луганської області №24 в зв`язку із відбуттям покарання.

Згідно форми №1 на батька заявника ОСОБА_3 , в якій серед членів сім`ї (дітей) зазначений і ОСОБА_1 , вбачається, що їх місцем проживання зазначена адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідно до роз`яснень, наведених в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним.

Статтею 3 Закону України «Про громадянства України» встановлено, що громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Статтею 8 зазначеного вище Закону встановлено підстави набуття громадянства України за територіальним походженням. Зокрема, вказаної статтею визначено, що о соба, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»

Абзацом 3 пп.«а» п.7 розділу ІІ «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженим Указом Президента України від 27.03.2001 року (далі Порядок) передбачено, що встановлення належності до громадянства України стосується осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України.

Пунктом 13 Порядку встановлено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року відбувала покарання у місцях позбавлення волі на території України та перебувала у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживала відповідно на території УРСР або на території України, подає такі документи:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності в особи паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживала відповідно на території УРСР або на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) документ, що підтверджує факт постійного проживання особи відповідно на території УРСР або на території України на момент набрання вироком суду законної сили;

г) документ, який підтверджує факт відбування особою покарання у місцях позбавлення волі на території України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.

Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 2 ст.315 ЦПК України передбачено, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Оскільки судом було встановлено, що на момент набрання вироком Київського районного суду м.Донецька від 25.07.1991 року законної сили, а саме: станом на 02.08.1991 року, ОСОБА_1 постійно проживав на території України (Української РСР) за адресою: АДРЕСА_1 , в іншому, крім судового, порядку заявник встановити не має можливості, а також враховуючи, що встановлення цього факту необхідно заявнику для наступного звернення до органів ДМС України для вирішення питань щодо оформлення його громадянства, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви.

В зв`язку з цим, слід встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився у м.Донецьк, постійно проживав на території України (Української РСР) за адресою: АДРЕСА_1 , на момент набрання законної сили вироку Київського районного суду м.Донецька від 25 липня 1991 року, який набрав законної сили 02 серпня 1991 року.

На підставі викладеного, керуючись стс.3,8 Закону України «Про громадянства України», п.п.7,13,44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року, ст.ст.4,5,10-13,76-82,259,263-268,293,315 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився у м.Донецьк, постійно проживав на території України (Української РСР) за адресою: АДРЕСА_1 , на момент набрання законної сили вироку Київського районного суду м.Донецька від 25 липня 1991 року, який набрав законної сили 02 серпня 1991 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 18 жовтня 2021 року.

Суддя С.Ю.Казак