Постанова

Іменем України

01 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 161/3546/20

провадження № 61-7985св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» про визнання частково недійсним договору страхування, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2020 року, ухвалене суддею Філюк Т. М., та постанову Волинського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі: Осіпука В. В., Карпук А. К., Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 12 грудня 2014 року між ним, Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі - ПрАТ «СК «АРКС», страхова компанія, страховик) та Публічним акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» (далі - ПАТ «Креді Агріколь Банк») було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, за умовами якого було застраховано автомобіль марки Toyota Camry, державний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску. 04 травня 2015 року застрахований автомобіль було викрадено, з приводу чого ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів з відповідною заявою. Крім того, він звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування на підставі пункту 20.2 зазначеного вище договору. Проте, 29 травня 2015 року ПрАТ «СК «АРКС» на підставі пункту 26.5.16 договору відмовило йому у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що після викрадення автомобіля він не передав страховику оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, як це передбачено пунктом 23.1.11 договору страхування.

Посилаючись на те, що оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу було викрадено разом з автомобілем, а також на те, що умова про обов`язкове надання такого свідоцтва страховику суперечить вимогам чинного законодавства, є несправедливою щодо нього як споживача послуг, позивач просив визнати недійсним пункти 23.1.11 та 26.5.17 договору добровільного страхування наземного транспортного засобу від 12 грудня 2014 року.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що дисбаланс прав та обов`язків сторін в оспорюваних пунктах договору добровільного страхування відсутній, ОСОБА_1 , виходячи із принципу свободи договору, мав можливість на власний розсуд приймати чи не приймати спірні умови договору. Крім того, суди вказали на те, що пункти 23.1.11 та 26.5.17 договору добровільного страхування наземного транспортного засобу не суперечать чинному законодавству України та не є несправедливими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2021 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2012 року, постанову Волинського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Заявник посилався на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

У серпні 2021 року ПрАТ «СК «АРКС» подало відзив на касаційну скаргу, в якому посилається на законність та обґрунтованість судових рішень та просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Обставини справи та висновки за результатами розгляду справи, зроблені судами

12 грудня 2014 року між ПрАТ «СК «АРКС», ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, за умовами якого було застраховано автомобіль марки Toyota Camry, державний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску.

Пунктом 20.1 вказаного договору визначено, що страховик бере на себе зобов`язання компенсувати страхувальнику прямі збитки, які є наслідком настання певних подій за страховими ризиками, що наведені в пункті 20.2 цього договору і носять ознаки ймовірності та випадковості, а також зобов`язується компенсувати понесені страхувальником додаткові витрати згідно з пунктами 29.7 та 29.8 договору в результаті настання страхового випадку.

У пункті 20.2 договору визначено, що до страхових ризиків відноситься, зокрема викрадення транспортного засобу (далі - ТЗ) під час його знаходження в будь-якому місці в будь-який час, шляхом: грабежу - відкритого викрадення ТЗ; крадіжки - таємного викрадення ТЗ; розбою - нападу з метою заволодіння ТЗ, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу.

Під час укладення даного договору сторони погодили необхідність виконання страхувальником, зокрема, таких обов`язків: п. 22.2.2 страхувальник зобов`язаний виконувати всі умови договору; п. 23.1.11 в разі настання передбаченої у п. 20.2. договору події, страхувальник зобов`язаний у випадку викрадення транспортного засобу передати представнику страховика основний та додатковий комплекти ключів до замку запалювання транспортного засобу, ключі механічного пристрою для запобігання викраденню, пристрої дистанційного управляння системою для запобігання викраденню, а також документи, які надають право на управління застрахованим транспортним засобом (в тому числі, але не виключно свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, довіреність (у випадку її наявності), тимчасовий реєстраційний талон, подорожній лист службового автомобіля), або довідку про їх вилучення органами Міністерства внутрішніх справ України.

Пунктом 26.5. договору передбачено право страховика відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо: страхувальник (його представник) не виконав обов`язків, передбачених умовами договору (пункт 26.5.6 договору); страхувальник не надав у разі викрадення ТЗ основний та/або додатковий комплекти ключів до замку запалювання ТЗ, ключі механічного пристрою для запобігання викраденню та/або пристрою дистанційного управління системою для запобігання викраденню та/або документи, що надають право на управління застрахованим ТЗ (в тому числі, але не виключно свідоцтво про реєстрацію ТЗ, довіреність (у випадку її наявності), тимчасовий реєстраційний талон, подорожній лист службового автомобіля) (за виключенням викрадення ТЗ шляхом грабежу та/або розбою) (пункт 26.5.16 договору).

04 травня 2015 року невстановлена особа викрала застрахований автомобіль, який належить ОСОБА_1 . Відомості щодо правопорушення за ознаками злочину, передбаченого частиною 3 статті 289 КК України, того ж дня внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Цього ж дня ОСОБА_1 повідомив ПрАТ «СК «АРКС» про настання страхового випадку. ПрАТ «СК «АРКС» відмовило йому у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що після викрадення транспортного засобу страхувальник не передав страховику свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, як це передбачено пунктом 23.1.11 договору страхування.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 15 червня 2016 року, стягнуто з ПрАТ «СК «АХА Страхування» на користь ОСОБА_1 539 080 грн. 02 коп. страхового відшкодування. Однак, постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року зазначені судові рішення скасовані та у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «АХА Страхування» про захист прав споживача та стягнення страхового відшкодування відмовлено.

Пред`являючи позов у даній справі, ОСОБА_1 посилався на те, що пункти 23.1.11 та 26.5.17 договору страхування не відповілають засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Згідно частиною першою статті 626, статтями 627 та 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Договори страхування укладаються відповідно до правил страхування. Договір страхування повинен містити, в тому числі строк дії договору; причини відмови у страховій виплаті; підписи сторін.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За статтею 998 ЦК України договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом. Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

З оспорюваних позивачем пунктів 23.1.11 та 26.5.16 договору страхування вбачається, що страхувальник взяв на себе обов`язок зокрема виконувати всі умови договору (пункт 22.2.2); у разі настання передбаченої пунктом 20.2 договору події, викрадення транспортного засобу передати представнику страховика основний та додатковий комплекти ключів до замку запалювання транспортного засобу, ключі механічного пристрою для запобігання викраденню, пристрої дистанційного управляння системою для запобігання викраденню, а також документи, які надають право на управління застрахованим транспортним засобом (в тому числі, але не виключно свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, довіреність (у випадку її наявності), тимчасовий реєстраційний талон, подорожній лист службового автомобіля), або довідку про їх вилучення органами Міністерства внутрішніх справ України (пункт 23.1.11).

Також пунктом 26.5.16 цього договору передбачено право страховика відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо: страхувальник (його представник) не виконав обов`язків, передбачених умовами договору (пункт 26.5.6); страхувальник не надав у разі викрадення транспортного засобу основний та/або додатковий комплекти ключів до замку запалювання транспортного засобу, ключі механічного пристрою для запобігання викраденню та/або пристрою дистанційного управління системою для запобігання викраденню та/або документи, що надають право на управління застрахованим транспортним засобом (у тому числі, але не виключно свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, довіреність (у випадку її наявності), тимчасовий реєстраційний талон, подорожній лист службового автомобіля) (за виключенням викрадення транспортного засобу шляхом грабежу та/або розбою).

Отже, як слідує зі змісту зазначених пунктів договору добровільного страхування наземного транспорту, укладеного між сторонами, у разі настання страхового випадку - викрадення автомобіля, для отримання страхового відшкодування, страхувальник повинен передати страховику свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, невиконання цієї вимоги страхувальником дає право страховику у такому випадку відмовити останньому у виплаті страхового відшкодування.

Страхувальник має право не надавати зазначений документ лише у разі викрадення транспортного засобу шляхом грабежу та/або розбою.

Посилаючись на недійсність вказаних умов договору, позивач зазначав про їх несправедливість та порушення рівності відповідальності сторін у договорі, проте належних і допустимих доказів на підтвердження цих тверджень суду не надав.

Встановивши наведені обставини, а також врахувавши те, що оспорювані умови договору не є несправедливими, страхувальник погодився на всі умови договору страхування і підписав його, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору частково недійсним.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Посилання у касаційній скарзі на те, що судами не враховано висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 757/56677/19-ц (провадження № 61-10012св20), від 25 листопада 2020 року у справі № 444/3259/18 (провадження № 61-2295св20), від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/1938/16-ц (провадження

№ 61-21217св18), від 07 березня 2018 року у справі № 577/5573/15-ц (провадження № 61-411св18), від 21 серпня 2018 року у справі

№ 227/3573/16-ц та від 26 березня 2018 року у справі № 916/4613/15, є безпідставними, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається не є подібними, оскільки у цих справах визначені інші предмет та підстави позову, а відтак, застосовано інше нормативно-правове регулювання, ніж застосовано у справі, яка переглядається, з урахуванням встановлених у ній конкретних обставин.

У жодній із наведених заявником постанов Верховного Суду не ставилося питання недійсності договору страхування або його частини, натомість заявлялися вимоги про стягнення страхового відшкодування за цими (не оспореними позивачами) договорами.

Доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку заявника свідчить про наявність правових підстав для задоволення його позову. Проте такі аргументи належним чином перевірені судами та спростовані під час розгляду справи з урахуванням установлених конкретних обставин.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Слід звернути увагу заявника на те, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних помилок.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: О. С. Ткачук

А. А. Калараш

Є. В. Петров