печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Соколова О.М.,

при секретарі: Проскурні А.Г.

справа № 757/43378/18-ц

за участю:

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: Горлатого О.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 757/43378/18-ц за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІПРОЕКТКОНСТРУКЦІЯ» про стягнення компенсаційних витрат та середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІПРОЕКТКОНСТРУКЦІЯ» про стягнення компенсаційних витрат та середнього заробітку.

В обґрунтування позову зазначає, що на підставі наказу ДП «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «ІНДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» №32-К від 09.11.2015 року вона була звільнена з посади інспектора з кадрів - секретаря керівника за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідач в порушення норм ст. 47, 83, 117 КЗпП України, ст. 2, 3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» відмовився виплатити передбачені законом суми заробітної плати, компенсації втрати частини доходів, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати. Фактична виплата заборгованості із заробітної плати була здійснена відповідачем 03.05.2018 року у виконавчому провадження за судовим наказом від 02.02.2018 року у справі № 757/72126/17-ц, а виконавче провадження № 56209385 закрито 04.05.2018 року.

12.10.2018 року ухвалою Печерського районного суду міста Києва провадження у цивільній справі відкрито, та призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін.

Представник відповідача Горлатий О.В. надав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та при вирішення даного спору застосувати строки позовної давності. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вже було предметом розгляду та з даного питання є рішення суду.

Також, представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача, в обґрунтування якої вказує, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. Тому строк пред`явлення до суду вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Про порушення свої прав ОСОБА_1 дізналася 03 травня 2018 року, тобто в момент фактичної виплати заборгованості із заробітної плати у виконавчому провадженні за судовим наказом від 02.02.2018 року у справі № 757/72126/17-ц, дане виконавче провадження закрито 04.05.2018 року. В той час як із позовом до суду ОСОБА_1 звернулась лише 03.09.2018 року. Тому, відповідач вважає, що позивачка звернулась до суду із значним перевищенням тримісячного строку, визначеного для звернення до суду за вирішенням даного спору, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України. Крім цього, позивачем не доведено та не надано суду жодних доказів поважності причини пропуску строку на звернення до суду, тому не підлягає задоволенню заявлений позов.

Представник позивача надав до суду заперечення на заяву про застосування позовної давності, в якому вказав, що оскільки на час звернення до суду відповідач не розрахувався зі позивачем за індексацію заробітної плати, що є частиною заявлених вимог, а також складовою заробітної плати позивача відповідно до тлумачення Конституційного Суду України, строк позовної давності на подання позову щодо стягнення суми середнього заробітку не момент звернення до суду не настав.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав пред`явлений позов та наполягав на його задоволенні у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо позову,просив відмовити у його задоволенні.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін у справі, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

За положеннями ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.10.2003 року працювала на Державному підприємстві «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» у філіалі «Житомиркомундорпроект». 09.11.2015 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи за згодою сторін, на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються копією наказу керівника підприємства №32-к від 09 листопада 2015 року.

Заочним рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 31.03.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 11.04.2017 року, стягнуто з Державного науково-дослідчого та проектно-вишукувального інституту «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» філіал «Житомиркомундорпроект» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 10.11.2015 року по 23.02.2016 року включно в сумі 7416,50 грн.

Судовим наказом від 22.01.2016 року виданим Богунським районним судом м. Житомира, стягнуто з Державного науково-дослідного та проектно-вишукувального інституту «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» філіал «Житомиркомундорпроект» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі, що становить 28036, 61 грн. за період з 01.11.2014 року по 24.12.2015 року. Наказ було виконано відповідачем, що підтверджується Меморіальним ордером № J0607G72R4 від 07.06.2019 року, копія якого додана представником відповідача разом із відзивом на позовну заяву.

Внаслідок виникнення заборгованості із заробітної плати судовим наказом від 12.12.2017 року виданим Печерським районним судом м.Києва про стягнення з ДП «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» на корсить ОСОБА_1 нарахованої але не виплаченої заробітної плати, в розмірі 28036, 61 грн. Вказаний наказ було виконано відповідачем, що підтверджується копію платіжного доручення № 903 від 24.04.2018 року, копія якого міститься в матеріалах справи, виконавче провадження з примусового виконання рішення суду, закінчено 04.05.2018 р. Зазначені обставини визнані сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП України).

Розмір середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку за період після дня звільнення (останнього дня роботи) по день фактичного розрахунку становить 69512, 14 грн (29 календарних місяців та 25 календарних днів).

Розрахунок середнього заробітку проведено згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100 з врахуванням часу затримки розрахунку при звільненні, який становить 25 місяців та 25 календарних дня та середньоденної заробітної плати позивача за місяць, що складає 2330,91 грн., та за день 76,36 грн.

Представником відомості про середній заробіток позивача за вказаний період до суду не надавались.

Згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до постанови старшого державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Кравцовою О.С., від 04.05.2018 року рішення виконано фактично, згідно виконавчого документа. Боржнгиком борг у розмірі 8000,00 грн сплачено стягувачеві до відкриття виконавчого провадження. Борг у розмірі 20036,61 перераховано на рахунок стягувача. Відомості про виплату заборгованості із заробітної плати, як зазначає позивачка отримала 03.05.2018 року, проте звернувся до суду 03.09.2018 року, тобто з порушенням тримісячного строку, визначного для звернення до суду за вирішенням даного спору, та будь-яких поважних причин на поновлення строку не зазначила.

Суд зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку не є заробітної платою, а тому положення ч.2 ст. 233 КЗпП України про право працівника звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, не розповсюджуються на вказані вимоги. Крім того, строки, визначені ч.1 ст. 233 КЗпП України є спеціальними і застосовуються не залежно від заяви сторін про необхідність застосування строків позовної давності.

Посилання позивачки на те, що право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку не може обмежуватись будь яким строком, не узгоджується з нормами чинного законодавства. Так, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. До відповідного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.

Також, позивачка скористаdibcm своїм правом на судовий захист зверталась з відповідним позовом про стягнення з відповідача середнього розрахунку за час затримки розрахунку при звільнення за період із 10.11.2015 року по 23.02.2016 року до Богунського районного суду міста Житомира, та заочним рішенням суду позовні вимоги задоволено.

У даному позові позивачка не розмежовує періоди за які просить стягнути компенсацію втрати частини заробітку та стягнення середнього заробітку зазначаючи періоди стягнень, які входили до предмету розгляду позову Богунським районним судом м.Житомира.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приймаючи до уваги, що відомості про виплату заборгованості із заробітної плати отримано позивачем 03.05.2018 року, а остання звернувся до суду 03.09.2018 року, тобто із перевищенням тримісячного строку, визначного для звернення до суду за вирішенням даного спору, будь-яких поважних причин на поновлення строку не зазначила, то вимоги позовної заяви не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІПРОЕКТКОНСТРУКЦІЯ» про стягнення компенсаційних витрат та середнього заробітку, слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 258-279 ЦПК України, ст. 115-117, 233, 234 КЗпП України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІПРОЕКТКОНСТРУКЦІЯ» про стягнення компенсаційних витрат та середнього заробітку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Соколов