РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/23343/19

Провадження № 22-ц/4815/1056/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.

позивач - Моторне (транспортне) страхове бюро України,

відповідач - ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року у складі судді Тимощука О. Я., постановлене в м. Рівне о 10 годині 40 хвилин, повний текст рішення складено 22 лютого 2021 року,

в с т а н о в и в :

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу. Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 30 листопада 2016 року на перехресті вулиць Ювілейна-Князя Острозького в м. Рівне відповідач, керуючи транспортним засобом «ЗИЛ-133ГЯ» р.н. НОМЕР_1 , вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_2 .. В результаті ДТП ОСОБА_2 померла. Зазначає, що відповідальність відповідача не була застрахована, і тому він як винна особа в ДТП зобов`язаний відшкодувати шкоду в порядку регресу. Син потерпілої особи звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування і МТСБУ визначило розмір заподіяної шкоди і виплатило суму 16 590,00 гривень сину потерпілої - ОСОБА_3 . Крім того, посилаючись на ч. 2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначає, що саме власник транспортного засобу в порядку регресу зобов`язується сплатити суму виплаченого відшкодування. Просив суд стягнути в порядку регресу з відповідача на свою користь 16 590,00 гривень, а також судові витрати.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що ОСОБА_4 , водій автомобіля, який був учасником ДТП, за згодою відповідача ОСОБА_1 керував належним останньому автомобілем на законних підставах, мав посвідчення водія, однак не визнаний винним у вчиненні ДТП, а ОСОБА_1 як власник транспортного засобу не був учасником ДТП, не є завдавачем шкоди, а отже і не є особою, яка повинна відшкодувати майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП, у зв`язку з чим покладення на нього цивільно-правової відповідальності за завдану діяннями ОСОБА_4 шкоду суперечить закону. Судом також враховано, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, Моторне (транспортне) страхове бюро України оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав у відповідача нести відповідальність за завдану шкоду у зв`язку з тим, що він не керував транспортним засобом та покликається на ч. 2 ст. 1187 ЦК України, яка визначає обов`язок відшкодування шкоди особою, що володіє на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) джерелом підвищеної небезпеки. Додає, що відповідальність несе особа, якщо не доведе, що шкода завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Акцентує увагу на тому, що якщо шкода є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, то обов`язок відшкодування шкоди існує незалежно від наявності вини. Пояснює, що МТСБУ сплатило витрати на поховання потерпілої у ДТП особи в розмірі 16 590,00 гривень, у зв`язку з чим на підставі ч. 2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу. Зауважує, що вказана норма не зобов`язує МТСБУ звертатися до водія, оскільки передбачає право звернутися до власника незабезпеченого транспортного засобу. З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги повністю.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 30 листопада 2016 року на перехресті вулиць Ювілейна-Князя Острозького в м. Рівне сталася ДТП за участю транспортного засобу «ЗИЛ-133ГЯ» р.н. НОМЕР_1 . Транспортним засобом керував ОСОБА_4 , який і вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , в результаті якого вона померла.

За фактом цього ДТП було відкрито кримінальне провадження за ч. 2 ст. 286 КК України. Досудовим слідством було встановлено, що в діях водія ОСОБА_4 не вбачається невідповідність з вимогами правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням вказаної ДТП.

24 лютого 2017 року старшим слідчим СУ ГУНП в Рівненській області підполковником поліції Гонтарем О. А. було винесено постанову про закриття кримінального провадження. Враховуючи обставини справи, дії водія ОСОБА_4 не мають причинного зв`язку з виникненням та наслідками ДТП.

Як зазначено в постанові про закриття кримінального провадження від 24.02.2017 року, саме дії потерпілої пішохода ОСОБА_2 призвели до створення аварійної обстановки на дорозі та порушення нею ПДР України як наслідок призвело до ДТП.

На час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу «ЗИЛ-133ГЯ» р.н. НОМЕР_1 не була застрахована.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до п. «а» ч. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Оскільки на момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу «ЗИЛ-133ГЯ» р.н. НОМЕР_1 не була застрахована, потерпіла особа - син померлої внаслідок ДТП ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування до Моторного (транспортного) страхового бюро України.

Згідно п. 27.1 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

За п. 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Платіжним дорученням № 904791 від 14 травня 2018 року кошти в сумі 16 590,00 гривень були перераховані Моторним (транспортним) страховим бюро України ОСОБА_3 (а.с.26).

Згідно п. 38.1.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Наведені норми закону в сукупності з встановленими обставинами справи вказують на те, що позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 як власника транспортного засобу, що брав участь у ДТП, є обґрунтованими і законними та підлягають до задоволення.

Висновок суду першої інстанції про те, що оскільки відповідач ОСОБА_1 не керував транспортним засобом «ЗИЛ-133ГЯ» р.н. НОМЕР_1 , тому не може нести відповідальність за завдану шкоду, не відповідають вимогам закону.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 ЦК України, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя стаття 1193 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1 - 5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди.

З огляду на викладене, право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілої ОСОБА_2 у вигляді витрат на поховання має ОСОБА_3 , який і отримав від Моторного (транспортного) страхового бюро України таке відшкодування в сумі 16 590,00 грн. В свою чергу, Моторне (транспортне) страхове бюро України має передбачене ч. 2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право зворотної вимоги - регресу - до водія або власника транспортного засобу.

Суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, при цьому помилково застосував до спірних правовідносин норми закону, які не підлягали застосуванню, та не врахував положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які регулюють правовідносини за участю незабезпеченого транспортного засобу та норми, які визначають право зворотної вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро Українипро стягнення виплаченого відшкодування витрат на поховання потерпілої в ДТП особи до власника транспортного засобу, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як вбачається з платіжного доручення № 267 від 02.07.2021 року, позивачем при зверненні з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції сплачено судовий збір в розмірі 2 881,50 грн., а при зверненні до суду з позовною заявою сплачено судовий збір в сумі 1921,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 9793719 від 31.10.2019 (а.с. 6). Зважаючи на задоволення позовних вимог повністю, на корить позивача підлягає до стягнення судовий збір пропорційно до задоволених вимог в сумі 4 802,50 грн..

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року скасувати.

Позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України в порядку регресу шкоду в сумі 16 590 (шістнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України понесені судові у вигляді судового збору в сумі 4 8025 (чотири тисячі вісімсот дві) гривні 50 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 листопада 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Хилевич С. В.