Ухвала

Іменем України

27 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 757/50998/16-ц

провадження № 61-16973ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» яка підписана представником Аргат Тетяною Василівною, на постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року у складі суддів: Соколової В. В., Андрієнко А. М., Поліщук Н. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «ПГ Інвест», публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О. В., треті особи: ТОВ «ПГ Інвест», АТ «Державний ощадний банк України, про зобов`язання вчинити дії, у якій просить суд зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповську О. В. скасувати запис № 29366460, внесений 14 червня 2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року провадження у справі закрито.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спір у справі виник між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, правовідносини, що виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, а тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Оскарженою постановою Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 817/1048/16 вказала, що спори з державним реєстратором не належать до адміністративної юрисдикції, оскільки стосуються майнового інтересу і обов`язково будуть впливати на майнові права тієї особи, щодо якої ці реєстраційні дії буде скасовано. Окрім цього, в рамках справи № 396/2550/17 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 березня 2018 року констатує, що оскаржуваним реєстраційним діям передує невирішений спір між його учасниками про право цивільне. У справі, що розглядається, оскаржуються реєстраційні дії, стосовно яких існує спір про право цивільне, у межах якого можуть бути розв`язані й питання, пов`язані з реєстрацією права власності на будівлю, а тому цей спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства. Також у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 818/337/17 Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду сформував висновки про те, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Апеляційний суд зазначив, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами, пред`явленими до приватного нотаріуса про зобов`язання вчинити дії, в яких вказує на те, що між ним та ТОВ «ПГ Інвест» було укладено попередній договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, на підставі якого йому були передані майнові права. 18 квітня 2016 року відповідачем було здійснено реєстраційну дію про право власності. Цю дію позивач не оскаржує. Однак, після цієї дії, відповідачем була вчинена інша реєстраційна дія, а саме внесені дані про реєстрацію обтяження на підставі договору іпотеки, який був укладений не позивачем, а іншими особами - третіми особами у справі. Зважаючи на наведене, позивач вказує про порушення його права власності, а саме обмеження внаслідок іпотеки іншого, відмінного від його права рухомого майна. Тобто предметом спору у даній справі є обмеження майнових прав позивача, при цьому оскаржуються реєстраційні дії у яких позивач не був заявником, реєстраційні дії вчинені на підставі цивільно-правових угод, тобто є похідними від вимог у приватно-правовому спорі щодо права власності і прав іпотекодержателя на об`єкт нерухомого майна. Ураховуючи те, що у справі, яка розглядається, спірні правовідносини пов`язані із реєстрацією обтяження майнових прав, виконанням умов цивільно-правової угоди, що випливають із договірних відносин, то за таких обставин спір у цій справі не є публічно-правовим, а тому не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

11 жовтня 2021 року АТ «Державний ощадний банк України» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Аргат Т. В., на постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

АТ «Державний ощадний банк України» у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що нотаріус, виконуючи функції державного рестратора в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є суб`єктом виконання делегованих державою повноважень щодо здійснення реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто є суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах. З висновками апеляційного суду про те, що спірні правовідносини між позивачем та приватним нотаріусом, як державним реєстратором, виникли у зв`язку із захистом права власності на майно, яке виникло на підставі договірних правовідносин (цивільно-правових угод), тобто є похідним від вимог у приватно-праоввому спорі щодо права власності і прав іпотекодержателя на об`єкт нерухомого майна, не можна погодитись. Оскільки виконання чи невиконання умов цивільно-правової угоди, як і її дійсності, не є безпосередньою підставою для звернення до адміністративного суду із цим позовом та предметом перевірки у цій справі. Позовні вимоги позивача ґрунтуються на нібито протиправності дій державного реєстратора, однак при цьому позивач не порушував перед судом питання, пов`язані з його правом чи визнанням права власності на квартиру. Тобто у цій справі спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення та дії приватного нотаріуса, як державного реєстратора, який у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень. Таким чином, помилковим є висновок апеляційного суду про те, що спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів. Аналогічні висновки щодо застосування норми права, зокрема норм КАС України, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 808/8972/15, предметом якої є також дії державного реєстратора щодо обтяження речового права, а саме: скасування обтяження на квартиру. Окрім цього, АТ «Державний ощадний банк України» звертає увагу на те, що постанови Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі №817/1048/16 та від 14 березня 2018 року у справі № 396/2550/17 прийняті раніше ніж вказана постанова від 10 квітня 2018 року, а у справі № 818/337/17 правовідносини не є подібними правовідносинам у цій справі.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 640/22013/18 (провадження № 14-58цс20) зроблено висновок, що «до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір. Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 28-30), від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17 (пункти 24-25), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 2 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункти 18-19), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18 (пункти 18-20), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункти 16-17), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункти 19-21), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 21), від 29 вересня 2020 року у справах № 712/5476/19 (пункт 19) і № 368/561/19 (пункт 22)). Тому помилковим є застосування приписів статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень. Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження 11-377апп18) вказано, що якщо «…позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справі № 757/1660/17-ц (провадження № 14-396цс18) зазначено, що «у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 Велика Палата Верховного Суду вже відступила від висновку, сформульованого в її постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 808/8972/15 та від 5 червня 2018 року у справі № 804/20728/14, зокрема, на тій підставі, що скасування державної реєстрації права, належного одній особі за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тому такі спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстроване право чи обтяження, мають вирішуватися залежно від суб`єктного складу їх сторін судами господарської або цивільної юрисдикції. Для забезпечення узгодженості з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, судової практики щодо юрисдикції суду у всіх спорах про скасування рішення державного реєстратора чи запису, внесеного ним до відповідного державного реєстру, щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно чи їх обтяжень в інтересах особи, яка не була заявником стосовно вчинення відповідних реєстраційних дій, Велика Палата Верховного Суду відступає також від її висновку, викладеного у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 619/2019/17. Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, Велика Палата Верховного Суду може відмовитися від такого висновку на користь іншого. Велика Палата Верховного Суду вважає, що розгляд одного спору про право на нерухоме майно або про його обтяження чи вирішення цього спору за правилами цивільного або господарського судочинства не є підставою вважати публічно-правовим і розглядати за правилами адміністративного судочинства інший спір - про скасування рішення чи запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно або його обтяження, прийнятого державним реєстратором чи внесеного ним до відповідного державного реєстру на користь одного з учасників цивільної або господарської справи під час її розгляду чи після її вирішення. Ці спори залежно від суб`єктного складу теж мають розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 826/746/17 (провадження № 11-1003апп19) вказано, що «спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки Нотаріус, вносячи до Державного реєстру іпотек оскаржуваний запис про зміну іпотекодержателя об`єкта нерухомого майна, не мав публічно-правових відносин саме з позивачкою. Оскаржуваний запис про державну реєстрацію обтяження стосувався реєстрації права іншої особи, а не позивачки. Належним відповідачем у такому спорі має бути особа, реєстрацію речового права якої оскаржує позивачка. Участь Нотаріуса як державного реєстратора, який вніс відомості щодо наявності речового права на спірну квартиру в іншої особи, як співвідповідача, у разі якщо позивачка вважає його винним у порушенні її прав, не змінює приватноправового характеру цього спору. Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації змін умов обтяження спірної квартири має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням виконання умов цивільно-правових угод, а саме: договору про іпотечний кредит, договору іпотеки, а також договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки. Належним відповідачем у такій справі є особа, щодо якої здійснено оскаржуваний запис у Державному реєстрі іпотек. Участь державного реєстратора (Нотаріуса) як співвідповідача (якщо позивачка вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру. Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тобто не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов`язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів».

Апеляційний суд встановив, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами пред`явленими до приватного нотаріуса про зобов`язання вчинити дії, в яких вказував на те, що внесені дані про реєстрацію обтяження на належну позивачу квартиру на підставі договору іпотеки, який був укладений не позивачем, а іншими особами - третіми особами у справі. Зважаючи на наведене, позивач вказував про порушення його права власності, а саме обмеження внаслідок іпотеки іншого, відмінного від його права рухомого майна. Тобто предметом спору у даній справі є обмеження майнових прав позивача, при цьому оскаржуються реєстраційні дії, у яких позивач не був заявником, реєстраційні дії вчинені на підставі цивільно-правових угод, тобто є похідними від вимог у приватно-правовому спорі щодо права власності і прав іпотекодержателя на об`єкт нерухомого майна.

За таких обставин, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про те, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів відхиляє посилання у касаційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 808/8972/15, оскільки у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, зроблено у вказаній постанові.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» яка підписана представником Аргат Тетяною Василівною, на постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «ПГ Інвест», публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков