Ухвала

Іменем України

26 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 264/3421/16-ц

провадження № 61-16355ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 15 вересня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року Акціонерне товариство Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просило суд стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором від 26 вересня 2006 року, яка становить 13 077,78 доларів США.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 26 вересня 2006 року станом на 04 квітня 2016 року у загальному розмірі 12 901,47 дол. США, яка складається із заборгованості: за кредитом - 11 217,26 дол. США; за відсотками за користування кредитом -1 455,61 дол. США; з комісії за користуванням кредитом 228,60 дол. США. У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 15 вересня 2021 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 жовтня 2017 року відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про судове засідання 09 жовтня 2017 року, копію оскаржуваного рішення суду першої інстанції отримав 01 листопада 2017 року, а 12 червня 2020 року ознайомлювався із матеріалами справи, що свідчить про те, що йому було відомо про наявність рішення суду першої інстанції. Проте він звернувся до суду апеляційної із апеляційною скаргою лише у березні 2021 року, а тому суд апеляційної інстанції, пославшись на положення статті 358 ЦПК України, визнав неповажними наведені відповідачем підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження.

У жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 15 вересня 2021 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить зазначену ухвалу скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання ним 01 листопада 2017 року судового рішення суду першої інстанції відсутнє. Копію рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 жовтня 2017 року він не отримував. Під час ознайомлення 12 червня 2020 року у суді першої інстанції із матеріалами справи на його прохання про видачу рішення суду першої інстанції йому повідомили, що копію судового рішення від 09 жовтня 2017 року буде надіслано на його адресу. Не отримавши копії рішення суду першої інстанції, він звернувся із клопотанням про видачу копіюїповного тексту рішення суду від 09 жовтня 2017 року, яку отримав у поштову відділенні лише 20 березня 2021 року. Постановленням оскаржуваної ухвали суд апеляційної інстанції обмежує його право на доступ до правосуддя, що гарантовано статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Право на касаційне оскарження судових рішень передбачене статтею 389 ЦПК України.

Предметом касаційного оскарження за касаційною скаргою ОСОБА_1 є ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Підставами касаційного оскарження зазначених у пункті 3 частини першої статті 389 ЦПК України судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності чи неправильності судового рішення.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Встановлено, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Повний текст зазначеного рішення складено 09 жовтня 2017 року.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 впродовж розгляду справи у суді першої інстанції приймав участь у судових засіданнях, надавав різноманітні клопотання, заяви, заперечення а також пред`явив зустрічний позов, який залишений без розгляду за його заявою.

Також встановлено, що ОСОБА_1 був повідомлений про судове засідання на 09 жовтня 2017 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 2 а. с. 174).

Копію рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 жовтня 2017 року ОСОБА_1 отримав 01 листопада 2017 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 2 а. с. 187).

Апеляційну скаргу на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 жовтня 2017 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку 29 березня 2021 року (т. 2 а. с. 241).

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Отже, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що звернувшись з апеляційною скаргою 29 березня 2021 року ОСОБА_1 пропустив передбачений частиною другою статті 358 ЦПК України річний строк, а отже, наявні підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження.

За правилами частини другої статті 358 ЦПК України право на відкриття апеляційного провадження можливе лише у випадках: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Заявник не посилається на те, що пропуск строку на апеляційне оскарження мав місце внаслідок виникнення обставин непереборної сили, як не посилається на те, що він не був повідомлений про розгляд справи.

Доводи заявника про те, що апеляційна скарга подана у тридцятиденний строк з моменту отримання копії рішення суду першої інстанції, а тому наявні підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, не заслуговують на увагу, оскільки заявником пропущено річний строк передбачений частиною другою статті 358 ЦПК України.

Указане, відповідно до правил частини другої статті 358 ЦПК України, не є обставиною, за наявності якої учасник справи має право на відкриття апеляційного провадження за скаргою, поданою після спливу одного року з дня складання повного тексту судового рішення.

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христовпроти України», заява № 24465/04, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, необхідно тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (Рішення ЄСПЛвід 28 листопада 1999 року у справі «Brumarescu v. Romania» (Брумареску проти Румунії), пункт 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (Рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russia» (Рябих проти Росії), пункт 52).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» та від 14 жовтня 2003 року «Трух проти України»).

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

У справах «Osman v. the United Kingdom» (Осман проти Сполученого королівства) та «Kreuz v. Poland» (Креуз проти Польщі) ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Отже, відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись частиною четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 15 вересня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний