Справа № 219/7289/21
Провадження № 2/219/2678/2021
28 жовтня 2021 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:
судді Лапченко О.М.,
за участі секретаря Азямової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
встановив:
представник позивача адвокат Басан Ю.П., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, згідно якого просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власницею квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2017 року. Разом з позивачем в зазначеній квартирі зареєстрована ОСОБА_2 , яка є донькою позивача. Вона виїхала з місця проживання ще в липні 2011 році та по теперішній час не проживає у вищевказаній квартирі. Позивач бажає продати належну їй квартиру, але факт реєстрації в ній її доньки перешкоджає їй зробити це. Відповідач спочатку проживала в м. Харків, потім в м. Києві, також декілька разів виїжджала до Росії. На даний час місце перебування відповідачка позивачу не відомо, відносини між ними напружені і тому вони майже не спілкуються. У зв`язку із цим позивач змушена звернутися з вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених прав.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 серпня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Оскільки відповідач була належним чином повідомлена про судове засідання, але причин неявки суду не повідомила, суд вважає можливим у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України провести судове засідання без її участі.
При цьому, за наявності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі.
У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, номер 1689, виданий 13.09.2017 року приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Полєжаєвою Г.М, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6-7).
Відповідно до довідки ПП «Житловик» № 349 від 15.07.2021 року в квартирі АДРЕСА_2 значаться зареєстрованими ОСОБА_1 власник; ОСОБА_3 брат; ОСОБА_2 - донька; ОСОБА_4 -донька (а.с.8).
Згідно акту про непроживання від 15 липня 2021 року, складеного директором ПП «Житловик» Чернишевим С.М., паспортистом ОСОБА_5 , встановлено, що в квартирі АДРЕСА_2 , власник квартири ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , згідно показань сусідів: кв. АДРЕСА_4 ОСОБА_8 , кв. АДРЕСА_5 ОСОБА_9 в квартирі за вищезазначеною адресою з липня 2011 року по теперішній час не проживає за місцем реєстрації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).
На запит суду щодо реєстрації відповідача першим заступником міського голови Бахмутської міської ради повідомлено, що станом на 22.07.2021 року за даними реєстру Бахмутської міської територіальної громади, місце проживання фізичної особи ОСОБА_2 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.
Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Як зазначено в ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , не проживає.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог.
Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі, нею не користується, витрати, пов`язані з оплатою квартири та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 258, 259, 263-265, 273, 280, 282, 284 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 334, 346, 383, 386 ЦК України суд,
позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.М.Лапченко