Ухвала

25 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 201/4893/20

провадження № 61-16281ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання спільної часткової власності і стягнення витрат,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати квартиру (нежитлове приміщення) АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна № 01) спільною частковою власністю сторін, визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири (нежитлове приміщення) АДРЕСА_1 і визнати за відповідачкою право власності на 1/2 частини цієї квартири та стягнути з ОСОБА_1 на його користь судові витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу адвоката, задовольнивши позов в повному обсязі.

Позов обґрунтовано тим, що 29 червня 2013 року сторони зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача з відповідачкою народився спільний син - ОСОБА_4 . У травні 2016 року позивач уклав договір завдатку, який був посвідчений приватним нотаріусом Мазуренко С. В. За цим договором, позивач передав 2 000,00 дол. США, як завдаток за придбання квартири АДРЕСА_1 . 23 травня 2016 року укладено договір купівлі-продажу цієї квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кравченко О. О., реєстраційний № 512. Квартира придбана в період шлюбу, як спільна сумісна власність і за домовленістю, договір був укладений на відповідачку.

11 серпня 2016 року позивачем зроблена перебудова і на підставі декларації про готовність до експлуатації об`єкта № ДП 74 Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, змінено тип приміщення на «нежитлове приміщення» (стоматологічний кабінет), що підтверджується випискою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 травня 2020 року № 210060470. Таким чином, майно було придбано в період шлюбу, позивачем вчинені дії щодо його пошуку, поліпшення, добудови і майно є спільним сумісним майном подружжя.

У подальшому сімейне життя у позивача з відповідачкою не склалося і рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2017 року у справі № 202/7409/17, шлюб між позивачем та відповідачкою був розірваний. Після розірвання шлюбу відповідачка таємно забрала всі оригінали документів щодо нерухомості. Зараз відповідачка продовжує користуватися приміщенням у підприємницьких цілях та отримує прибуток зі спільного майна. Добровільно поділити майно відмовляється.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року частково задоволено заяву ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 12 895, 07 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартиру (нежитлове приміщення) АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини квартири (нежитлового приміщення) АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири (нежитлового приміщення) АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 10 080,20 грн.

Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року заяву ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення задовольно частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 30 000,00 грн.

У вересні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до приписів пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про право власності на майно або його витребування визначається вартістю майна.

Предметом позову у цій справі є поділ майна подружжя та визнання права власності за ОСОБА_3 Ѕ частини квартири (нежитлового приміщення) АДРЕСА_1 .

Зі змісту рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2021 року убачається, що згідно зі Звітом про оцінку майна від 25 травня 2020 року, вартість всього приміщення АДРЕСА_1 складає 655 000,00 грн.

Відповідно, ціна позову у справі становить 327 500,00 грн (вартість частки майна, право власності на яке просив визнати позивач), яка не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 250 = 567 500,00 грн), а тому оскаржувані судові рішення, відповідно до вимог ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Твердження представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про те, що ціна позову у цій справі становить 655 000,00 грн, а тому перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є помилковими, оскільки ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності саме на Ѕ частини приміщення, а тому у розумінні пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України, ціна позову становить Ѕ частини від зазначеної суми.

Посилання заявника на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаних підстав підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема, у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд зауважує, що обґрунтування касаційної скарги підставами, передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України, не звільняє заявника від обов`язку, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтувати підстави перегляду в касаційному порядку судових рішень у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання спільної часткової власності і стягнення витрат відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик