КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №754/2128/18 Головуючий у І інстанції Клочко І.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегія суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 пред`явив в суді названий позов посилаючись на те, що з 13 червня 2008 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2018 року (справа № 754/13868/17-ц) шлюб між ним та ОСОБА_1 розірвано.

Сторони мають двох синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач зазначає, що за час шлюбу вони придбали нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Просив суд визнати трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном подружжя та визначити їх частки рівними, визнавши за ним та відповідачем право власності на 1/2 частки зазначеної трикімнатної квартири, за кожним.

Не погоджуючись з первісним позовом, ОСОБА_1 пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю. Зустрічний позов мотивовано тим, що під час пербуваннґя з ОСОБА_2 в шлюбі, 16 грудня 2013 року нею було придбано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав, укладеного між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «ДБК-Партнер».

30 січня 2014 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір позики. За умовами вказаного договору вона отримала грошові кошти у розмірі 60 430 доларів США, про що нею було складено відповідну розписку.

ОСОБА_1 вважає, що спірна квартира належить їй на праві особистої приватної власності оскільки придбана за кошти, які вона отримала у борг від свого батька. 27 лютого 2019 року боргові зобов`язання погашені нею особисто, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_5 від 11 квітня 2019 року.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , її особистою приватною власністю, як придбану за належні їй особисті кошти.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 11 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , в порядку поділу майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 5286,00 грн.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховані та не досліджені важливі обставини, які мають значення для встановлення об`єктивної істини, не взято до уваги факти та докази, надані відповідачем для доведення своєї позиції. Таким чином, оскаржуване рішення суду є необґрунтованим і таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Наголошує на тому, що з матеріалів справи вбачається та беззаперечно доведено в судовому засіданні факт отримання ОСОБА_1 у борг грошових коштів від її батька ОСОБА_5 з метою придбання об`єкту інвестування - трикімнатної квартири.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 .

Вважає, що суд першої інстанції вірно зазначив у своєму рішенні, що доводи повинні ґрунтуватися на належних засобах доказування, а не на припущеннях. Суд критично поставився до вигаданої історії про «боргову розписку» і абсолютно вірно зазначив про відсутність доказів витрати відповідачкою коштів як на придбання квартири, так і взагалі на що-небудь в інтересах сім`ї. Крім того, в суді першої інстанції не знайшов свого підтвердження факт отримання відповідачкою в борг грошових коштів від свого батька. Такі обставини можуть бути підтверджені лише оригіналом розписки, якого не існує.

Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Кравчук Д.В. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Подольський В.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 червня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2018 року (справа № 754/13868/17-ц). Постановою апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2018 року залишено без змін. (том 1, а. с. 63-69).

16 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженої відповідальності «ДБК-Партнер» укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 1-208/к, за умовами якого товариство зобов`язалося передати ОСОБА_1 майнові права на квартиру АДРЕСА_3 . Ціна договору становила 707 538 грн. 37 коп. яку покупець зобов`язався повернути строком до 14 лютого 2014 року (том 1, а. с. 70-73).

30 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір позики, згідно з яким останній передав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 60 430 грн. дол. США на придбання квартири, зі сплатою відсотків за користування коштами та строком повернення до 30 січня 2016 року (том 1, а. с. 84).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06 травня 2019 року провадження у цивільній справі (754/6415/18-ц) за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості закрито, у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.02.2018р., за ОСОБА_1 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на трикімнатну квартиру, розташованої за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08 серпня 2014 року (том 1, а. с. 13).

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що надана суду ОСОБА_1 розписка про отримання нею в борг коштів на купівлю майнових прав на квартиру не доводить, що ці кошти були дійсно витрачені на придбання майнових прав на квартиру та що дані зобов`язання були взяті сторонами зі згоди іншого з подружжя, що б могло свідчити про те, що ці зобов`язання були взяти в інтересах сім`ї та входять до спільної маси спільних прав та обов`язків подружжя.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що майнові права на квартиру були придбані сторонами саме за час їх шлюбу, належних доказів того, що це майно є особистим майном одного із подружжя, суду надано не було, а на припущеннях суд не має права будувати свою позицію.

З урахуванням презумпції набуття майна за час шлюбу у спільну сумісну власність та того, що ця презумпція не була спростована належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами, суд дійшов до висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін і визнав за сторонами рівні ідеальні частки у праві власності на це майно..

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

З урахуванням ч.ч. 1, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З огляду на правовий висновок ВП ВС, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 у справі № 361/7130/15-ц зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди з`ясовують справжню правову природу вкладеного договору, незалежно від найменування документа. Апеляційний суд не звернув уваги на те, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, отримані за спірним договором позики кошти було використано в інтересах сім`ї, а саме на будівництво житлового будинку. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя в письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі № 372/1558/16-ц вказав на правильність висновків суду апеляційної інстанції про те, що наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання спірних будинку й земельної ділянки за одержані в борг за розпискою грошові кошти, не надано.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, як вбачається з матеріалів справи та наданих суду доказів, спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Зазначене також узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постанові суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. А саме у вказаній постанові суду підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав оцінки наданим нею доказам не ґрунтуються на матеріалах справи. Так суд першої інстанції у своєму рішенні оцінив доводи відповідачки про отримання нею в борг у батька коштів на придбання квартири і дав цим доказам свою оцінку. Також суд оцінив те, що вимоги про повернення боргу батько позивачки пред`явив сторонам вже після розірвання шлюбу між сторонами і провадження у справі про стягнення бор було закрито у зв`язку з поверненням боргу особисто ОСОБА_1 . Тобто до розірвання шлюбу і пред`явлення позивачем позову про визнання його частки у спільному сумісному майні подружжя, питання щодо отримання відповідачкою грошовоих коштів в борг для придбання квартири взагалі не виникало. Тому доводи відповідачки є надуманими і такими, що не підтверджуються дослідженими судом доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: