Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 755/19473/20
Номер провадження 22-ц/824/12766/2021
Головуючий у суді першої інстанції Л.М.Виниченко
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
29 жовтня 2021 року місто Київ

Номер справи 755/19473/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.,

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Виниченко Л.М., в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, повне рішення складене 20.05.2021, -

в с т а н о в и в :

АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) у грудні 2020 року звернулось до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що остання звернулась до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №б/н від 16.02.2011, відповідно до якої вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а також зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленими кредитним договором. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 50000 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, однак відповідач кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв`язку з чим станом на 26.10.2020 за нею утворилась заборгованість у загальному розмірі 55750,87 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 47138,39 грн та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 8612,48 грн. Відтак позивач був змушений звернутись до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача дану заборгованість та понесені судові витрати по справі.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 47138,39 грн, а також судові витрати в сумі 2102 грн. В решті вимог позову відмовлено.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, що в свою чергу підтверджується випискою по рахунку відповідача та відображується у наданому суду розрахунку заборгованості за кредитним договором. При цьому, місцевий суд не убачав обґрунтованими доводи відповідача щодо непідписання нею анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також щодо неотримання нею кредитної картки «Універсальна», оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи. Жодних доказів, які б могли об`єктивно спростувати належність підпису відповідача в анкеті-заяві останньою суду надано не було.

Крім того, частково задовольняючи позовні вимоги банку у частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором суд не убачав підстав для задоволення вимог у частині стягнення з відповідача нарахованої заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 8612,48 грн. Такі висновки суду першої інстанції зумовлені тим, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий позивачем Витяг з Тарифів Банку, у якому визначений розмір відсоткової ставки, розуміла відповідач, ознайомилась і погодилась з ним, підписуючи анкету-заяву від 16.02.2011, а також те, що вказаний документ станом на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо порядку, розміру та строків сплати процентів за користування кредитними коштами.

Не погоджуючись із рішенням суду у частині задоволених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», відповідач подала апеляційну скаргу, у якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просила скасувати рішення суду у цій частині та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування поданої скарги відповідач вказувала на те, що вирішуючи спір у даній справі та частково задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з неї на користь Банку заборгованості за тілом кредиту, оскільки в матеріалах справи загалом відсутній підписаний між сторонами кредитний договір, на який посилався позивач у своїй позовній заяві. При цьому, у наданої позивачем заяві від імені ОСОБА_1 відсутній її підпис, дані про замовлення нею кредитних коштів, їх розмір та строки повернення, а також процентна ставка.

Водночас, у поданій апеляційній скарзі заявник вказувала, що згідно довідки ПАТ «Приватбанк» рахунок за угодою №SAMDN4839 від 16.02.2011 закрито 14.07.2014, а надані банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку загалом не містять її підпису.

Позивач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційних скарг здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, а також його ціну, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, у відповідності до положень ч.ч. 2, 5 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вбачається, що рішення суду першої інстанції відповідачем фактично оскаржується в частині задоволених позовних вимог про стягнення з неї на користь позивача заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором №б/н від 16.02.2011 у розмірі 47138,39 грн. За таких, обставин, судом апеляційної інстанції рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ Б «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками не перевіряється, оскільки воно заявником не оскаржується.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що подана стороною відповідача апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Так, задовольняючи позовні вимоги банку у частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором суд не убачав підстав для задоволення вимог у частині стягнення з відповідача нарахованої позивачем заборгованості за простроченими відсотками. Такі висновки суду першої інстанції зумовлені тим, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий позивачем Витяг з Тарифів Банку, у якому визначений розмір відсоткової ставки, розуміла відповідач, ознайомилась і погодилась з ним, підписуючи анкету-заяву від 16.02.2011, а також те, що вказаний документ станом на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо порядку, розміру та строків сплати процентів за користування кредитними коштами.

Проте, вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості суд убачав обґрунтованими, оскільки відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, що в свою чергу підтверджувалося випискою по рахунку відповідача та відображувалося у наданому суду розрахунку заборгованості за кредитним договором. При цьому, місцевий суд не убачав обґрунтованими доводи відповідача щодо непідписання нею анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також щодо неотримання нею кредитної картки «Універсальна», оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони в повній мірі відповідають зібраним по справі доказам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.02.2011 ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позивачем у справі (а.с.11).

У заяві зазначено, що відповідач згодна із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Зі змісту вказаної заяви убачається, що у графі виду надання клієнту бажаних послуг вказано, що остання просила надати кредитну картку «Універсальна» із встановленим бажаним кредитним лімітом у розмірі 15000 грн.

До анкети-заяви банк додав Витяги з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанк, а також Тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна», які не містять підпису позичальника (а.с.12, 13-36).

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк», згідно підписаного між Банком та ОСОБА_1 кредитного договору №б/н останній було надано кредитні картки: № НОМЕР_1 (10.08.2017) та № НОМЕР_2 (52.06.2018) зі строком дії картки до останнього дня травня 2022 року (а.с.10).

Згідно довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк», про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір №б/н) останній 10.08.2017 було здійснено старт карткового рахунку та встановлено і зменшено кредитний ліміт до 20000 грн, 16.11.2017 здійснено його збільшення до 50000 грн, а 13.05.2019 зменшено до 0 грн (а.с.9).

У відповідності до наданого Банком розрахунку, заборгованість відповідача за договором №б/н від 16.02.2011, станом на 26.10.2020 становить 55750,87 грн і складається із заборгованості за тілом кредиту - 47138,39 грн та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 8612,48 грн (а.с.4-8).

Відповідно до висновку, наведеного у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року (справа № 355/558/18, провадження № 61-10222св19), виписка про рух коштів по рахунку свідчить про фактичне отримання кредитних коштів та наявність заборгованості за тілом кредиту.

Так, в матеріалах справи міститься виписка по рахунку ОСОБА_1 , з якої вбачається, що відповідач з 10.08.2017 користувалася кредитними коштами (а.с.47-51).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження №6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору. При цьому суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року у справі №910/10254/18, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому можуть підтверджувати факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором.

Отже, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом щодо заборгованості відповідача, який повинен досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами, зокрема, розрахунком заборгованості, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №204/2217/16-ц (провадження №61-47244св18) та від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19).

У зв`язку з цим, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором та виписку по рахунку позичальника), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ними повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі укладеного між сторонами кредитного договору №б/н від 16.02.2011 шляхом підписання позичальником анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» видало відповідачу першу кредитну картку, за допомогою якої ОСОБА_1 набула можливість протягом дії кредитної картки знімати грошові кошти з рахунку та розраховуватись ними.

З матеріалів справи вбачається та фактично не заперечувалося відповідачем, що вона користувалася встановленим їй кредитним лімітом (карткою) та вчиняла дії щодо часткової сплати заборгованості за кредитним договором протягом періоду кредитування.

Із виписки по особовому рахунку чітко прослідковується, що відповідач користувалася кредитними грошима, отримувала кошти через банкомати, розраховувалася в торгівельних мережах, здійснювала перекази тощо, а отже отримала гроші на кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки із встановленим на ній кредитним лімітом.

Таким чином, наведене вище свідчить про доведеність кредитором факту отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав відмовляти позивачу у стягненні фактично отриманих відповідачем грошових коштів за кредитним договором у вигляді встановленого (збільшеного) банком і використаного позичальником кредитного ліміту.

Відповідач повинна була повернути позивачу у добровільному порядку зняті або витрачені нею з рахунку грошові кошти, проте свій обов`язок не виконала, не забезпечивши своєчасне та достатнє погашення заборгованості за основною частиною кредиту.

У зв`язку з наведеним районний суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача непогашену заборгованість за тілом кредиту станом на 26.10.2020 в розмірі 47138,39 грн, врахувавши, що вказана сума боргу по кредиту належним чином обґрунтована і підтверджена у розрахунку та виписці, визначена кредитором у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я позичальника, яка під час розгляду справи не спростувала відсутність у неї невиконаних зобов`язань перед банком належними і допустимими доказами.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

На спростування зроблених судом висновків щодо наявності підстав для задоволення позову у частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, останні не навела в апеляційній скарзі переконливих доводів, які б були підтвердженні письмовими доказами, про відсутність у неї такої заборгованості.

Додана до апеляційної скарги копія довідки від 25.06.2021, що видана АТ КБ «ПриватБанк», не може бути прийнята до уваги колегією суддів, з огляду на наступне.

По-перше, вказана копія довідки не була надана відповідачем в ході розгляду даної справи у суді першої інстанції, а у поданій апеляційній скарзі останньою не наведено жодних обставин щодо неможливості отримання такої довідки та її подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї. А тому, такий доказ у відповідності до ч.3 ст.367 ЦПК України не приймається апеляційним судом.

По-друге, зі змісту вказаної довідки убачається, що 14.07.2014 АТ КБ «ПриватБанк» було закрито картку/рахунок № НОМЕР_3 за угодою №SAMDN4839 від 16.02.2011 - картка «Універсальна», кредитний ліміт - 0 грн.

При цьому, у вказаній довідці банком зазначено, що операції, здійснені до моменту закриття картки/рахунка, можуть бути списані після закриття. Остаточно договір буде закрито після погашення заборгованості.

Отже, з урахуванням тієї обставини, що згідно пред`явленого позову банком було висунуто вимоги до відповідача про стягнення заборгованості, яка виникла саме з 10.08.2017, тобто після отримання останньою кредитних карток, у сукупності із підтвердженими випискою та розрахунком обставинами щодо використання кредитних коштів після вказаної дати, зазначена вище довідка не спростовує факт наявності у ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту.

Водночас, безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 16.02.2011 у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), однак враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, у зв`язку з чим суд правильно вважав, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З огляду на вищевикладене та встановивши, що ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за укладеним кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого фактично отримані та використані нею кошти у добровільному порядку залишилися не повернутими АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення вказаної суми боргу з боржника на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги в цілому не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Убачається, що в апеляційній скарзі відповідач не оспорює факт отримання нею з 10.08.2017 кредитних карток з встановленим кредитним лімітом та факт отримання й використання нею кредитних коштів. При цьому, доводи апеляційної скарги відповідача фактично ґрунтується на відсутності її підпису в наданій банком анкеті-заяві, а також на висновках, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 (№ 14-131цс19) та які були враховані судом першої інстанції під час вирішення спору, відтак аргументи відповідача відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

При цьому, попри наведені заявником в апеляційній скарзі доводи щодо відсутності в анкеті-заяві її підпису, а також даних про замовлення кредитних коштів, їх розміру та строків повернення, з матеріалів справи убачається, що у доданій до позовної заяви анкети-заяви від 16.02.2011 значиться виконаний від імені ОСОБА_1 підпис та інформація про бажаний вид банківської картки та розміру кредитного ліміту, які позичальник мала намір отримати.

В ході розгляду даної справи, як в суді першої, та і апеляційної інстанції, останньою не було належним чином спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості, не надано власного обґрунтованого контррозрахунку та не заявлено клопотань про витребування оригіналу анкети-заяви та призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, у разі якщо вона вважала, що підпис у ній виконаний не нею, а іншою особою.

Будь-яких інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Отже, переглянувши в апеляційному порядку рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року в оскаржуваній частині, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту по кредитному договору №б/н від 16.02.2011 підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевіреними судом, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

При цьому, враховуючи той факт, що за наслідками апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції не було ухвалено судового рішення про відмову у задоволення позовних вимог, які були задоволені судом першої інстанції, то колегія суддів не вбачає підстав для покладення на позивача понесених відповідачем судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року в частині задоволення позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова суду складена 29 жовтня 2021 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна