КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №757/4025/2021 Головуючий у І інстанції - Хайнацький Є.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів, -

встановив:

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до АТ «КБ «ПриватБанк»про стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 13 липня 2007 року шляхом підписання заяви-анкети про відкриття карткового рахунку в АТ «КБ «ПриватБанк» йому було відкрито картковий рахунок НОМЕР_1 картка «Універсальна».

Після відкриття карткового рахунку відповідач в односторонньому порядку без погодження з позивачем установив на вказану картку кредитний ліміт в розмірі 5500 грн.

Вважаючи, що користується власними коштами, позивач використав кредитні кошти (тіло кредиту) в розмірі 5390 грн. 46 коп.

Після закінчення строку дії зазначеної картки 04 липня 2010 року позивач припинив користуватися нею, не замовляв у відповідача перевипуск цієї картки та не отримував перевипущених кредитних карток.

У подальшому, відповідач нарахував проценти та штрафні санкції на суму боргу за тілом кредиту.

Станом на 10 травня 2019 року згідно з інформацією з програми онлайн-банкінг «Приват24» позивач мав заборгованість за кредитом в розмірі 57203 грн. 90 коп., з яких: 5390 грн. 46 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 2961 грн. 61 коп. - штраф та 48851 грн. 83 коп. - проценти за користування кредитом.

Про вказаний борг позивач не знав, оскільки після закінчення строку дії кредитної картки інформація щодо неї зникла з програми онлайн-банкінгу «Приват24» та з`явилась лише в 2019 році після подання позивачем відповідної скарги відповідачу.

Останній не повідомляв позивача про наявність у нього заборгованості.

У лютому 2018 року позивач відкрив в АТ «КБ «ПриватБанк» картку для виплат, яку використовував для отримання соціальної допомоги у зв`язку з народженням дитини.

02 січня 2019 року позивач за допомогою програми онлайн-банкінгу «Приват24» оформив з відповідачем депозитний договір строком до 13 травня 2019 року та вніс на депозитний рахунок вклад у розмірі 18000 грн.

13 травня 2019 року відповідач перерахував зазначений вклад в розмірі 18000 грн. на рахунок вказаної картки для виплат в якості повернення депозиту, після чого в автоматичному режимі списав з цієї картки зазначені грошові кошти в рахунок погашення боргу за карткою «Універсальна».

28 травня 2019 року позивач поповнив картку для виплат на суму 36815 грн., після чого відповідач в автоматичному режимі списав 35198 грн. 90 коп. у рахунок погашення боргу за карткою «Універсальна».

Позивач вважає, що відповідач неправомірно списав 53198 грн. 90 коп. з його картки для виплат, оскільки нарахована відповідачем заборгованість не відповідає дійсності, при цьому сторони не узгоджували умов щодо сплати процентів та штрафних санкцій на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, про що свідчить відсутність підпису позивача на Умовах та правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою і Тарифах банку, які викладені на банківському сайті.

Крім того, на час підписання позивачем заяви-анкети про відкриття банківського рахунку на банківському сайті була розміщена зовсім інша інформація.

На думку позивача, відповідач не мав права нараховувати 2961 грн. 61 коп. штрафу та 48851 грн. 83 коп. процентів за користування кредитом та списувати ці кошти з його картки для виплат, оскільки борг позивача складається з тіла кредиту в розмірі 5390 грн. 46 коп., отже з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 47808 грн. 44 коп. неправомірно списаних грошових коштів.

Також, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 908 грн. судового збору та 8000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року, позов задоволено.

Стягнутот з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 47808 грн 44 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, АТ «КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовувало тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ «КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву №б/н від 13 квітня 2007 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 2600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Базова процентна ставка за отриманим кредитом становила 22,8% з розрахунку 360 днів на рік.

Позивач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним та відповідачем Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Формулярами та стандартними формами є «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно яких обслуговується Позивач.

На підставі «Анкеты-заявления о присоединении к Условиям и Правилам предоставления банковских услуг в ПриватБанке» та «Справки об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная», 30 дней льготного периода» від 04 жовтня 2011 року, Базова процентна ставка за отриманим кредитом була збільшена до 3% на рік.

08 червня 2017 року позивач повторно звернувся до АТ «КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. У зв`язку з чим було збільшено кредитний ліміт, розмір базової процентної ставки склав 5% на рік.

Підписавши тричі анкети-заяви, Позивач погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, в тому числі з умовами та правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті Банку у мережі Інтернет, тарифами Банку, які разом з цією заявою складають договір банківського обслуговування.

Відповідно до умов Договору, позивачу у користування була надана платіжна картка «Універсальна» із встановленим кредитним лімітом.

Позивач активно користувався кредитними коштами, але належним чином зобов`язання по договору не виконував.

У відповідності до п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил, клієнт зобов`язаний погашати заборгованість по кредиту, відсотків за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно із п. 1.1.3.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг, Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта через невиконані зобов`язання перед Банком.

Таким чином, сторони уклавши договір надання банківських послуг, погодили можливість списання Банком грошових коштів з рахунка клієнта без його згоди для погашення заборгованості, а відтак доводи позивача про незаконність такого списання є безпідставними та необґрунтованими.

Просило, скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що 13 квітня 2007 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ «КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 2600 грн. шляхом підписання анкети-заяви, у якій зазначено, що позивач ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Своїм підписом позивач підтвердив отримання повної інформації про умови кредитування в ЗАТ «КБ «ПриватБанк» та його місцезнаходження.

Позивач погодився з тим, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

У подальшому, кредитний ліміт було збільшено до 5500 грн.

Позивач використав кредитні кошти в розмірі 5390 грн. 46 коп.

Згідно з повідомленням АТ «КБ «ПриватБанк» від 10 травня 2019 року, наданим позивачем, його заборгованість за вказаним кредитним договором станом на цей час становила 57203 грн. 90 коп. і складалась з: 5390 грн. 46 коп. заборгованості за тілом кредиту; 2961 грн. 61 коп. штрафу та 48851 грн. 83 коп. заборгованості за процентами за користування кредитними коштами.

У відзиві АТ «КБ «ПриватБанк» зазначає, що у зв`язку з тим, що у позивача виникла перед ним заборгованість, 13 травня 2019 року та 28 травня 2019 року відповідач списав грошові кошти в розмірі 53198 грн. 90 коп. (35198 грн. 90 коп. та 18000 грн.) з банківського рахунку позивача № НОМЕР_2 в рахунок погашення заборгованості за договором від 13 квітня 2007 року (картка № НОМЕР_3 ).

Згідно довідки АТ «КБ «ПриватБанк» від 13 січня 2021 року ОСОБА_1 станом на 13 січня 2021 року не має заборгованості перед АТ «КБ «ПриватБанк».

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався тим, що у заяві позичальника від 13 квітня 2007 року встановлена сума кредитного ліміту - 2600 грн. та базова процентна ставка - 22,8 % з розрахунку 360 днів на рік.

Разом з тим, відповідач нарахував позивачу заборгованість за кредитним договором, виходячи з іншого, збільшеного розміру кредитного ліміту, а також з іншої процентної ставки. Відтак, базова процентна ставка є змінюваною та була переглянута відповідачем без погодження з позивачем.

У зв`язку з цим, не можна вважати, що сторони погодили умови кредитного договору, які застосовані відповідачем при нарахуванні заборгованості.

А тому, відповідач безпідставно нарахував позивачу заборгованість за процентами за користування кредитом і штраф та списав з банківського рахунку позивача грошові кошти у розмірі 47808 грн. 44 коп.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом положень ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1, 2 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За положеннями ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки, умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому, з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилами ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності, зокрема, неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Відповідач списав з банківського рахунку позивача заборгованість за кредитом, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також штраф за несвоєчасну сплату кредиту.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 80, 229 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідач не надав суду, а матеріали справи не містять Умов та правил надання банківських послуг, на які посилався у відзиві та апеляційній скарзі, а також підтверджень, що саме ці Умови та правила розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позивачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, на які посилався відповідач.

Посилання відповідача на те, що позивач неодноразово підписував анкети-заяви в банку про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, в яких зобов`язувався самостійно роздрукувати та ознайомитися з цими Умовами та правилами, не спростовують наведених доводів, оскільки в доданих відповідачем анкетах-заявах процентна ставка взагалі не зазначена, і також немає підтверджень, які саме Умови та правила розумів позивач та з якими повинен був ознайомитися, підписуючи ці анкети-заяви.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови та правила банківських послуг, з огляду на зазначення в анкеті-заяві базової ставки за користування кредитними коштами, яка змінена відповідачем в односторонньому порядку, та відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, Умови та правила банківських послуг, про які зазначає відповідач, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з позивачем кредитного договору.

Більш того, Умови та правила надання банківських послуг, на які посилається апелянт, не визнаються позивачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами 13 квітня 2007 року шляхом підписання анкети-заяви.

Вірним є і висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Так, заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8000 грн. не є співмірним із складністю справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання цих робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; такий розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним і не є розумним з урахуванням складності справи і наданих послуг.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

У статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Як визначено у ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Таким чином, нормами ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.

Вказаний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року (справа №755/9215/15).

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба