Справа № 182/5325/15-ц
Провадження № 2/0182/3/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21.10.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Нікопольське управління по експлуатації газового господарства Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Дніпропетровськгаз, Нікопольське районне відділення енергозбуту Публічного акціонерного товариства „ДТЕК Дніпрообленерго, КП „Нікопольводоканал, про усунення перешкод у користуванні житлом, -

В С Т А Н О В И В :

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Нікопольське управління по експлуатації газового господарства Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Дніпропетровськгаз, Нікопольське районне відділення енергозбуту Публічного акціонерного товариства „ДТЕК Дніпрообленерго, КП „Нікопольводоканал, про усунення перешкод у користуванні житлом.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона, з часу припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 , разом з сином ОСОБА_3 мешкають в будинку АДРЕСА_1 . Вищевказаний житловий будинок використовують разом з відповідачем, спожиті комунальні послуги сплачуються ними також разом, тобто порівну. За домовленістю, гроші на сплату комунальних послуг вона надає ОСОБА_2 , оскільки договори з відповідними комунальними службами укладені на його ім`я, а також абонентські книжки на водо-, електро та газопостачання, вивіз сміття знаходяться також у нього. Сварки з приводу сплати комунальних платежів з ОСОБА_2 уже виникали. При цьому, зазначає, що в усному порядку вона зверталась до постачальників комунальних послуг відповідних служб з проханням розглянути можливість окремо для неї сплачувати кошти за спожиті комунальні послуги. Але отримала роз`яснення про відсутність такої можливості у зв`язку з тим, що вона не є власницею цього майна, а для укладення з ними окремого договору про постачання послуг, їй необхідно надати певний перелік документів, які вона не в змозі надати, так як вони знаходяться у відповідача. Не дивлячись на її скрутне матеріальне становище, вона періодично робила невеличкі ремонти в будинку та підтримувала його технічний стан. Поточні ремонти робились в будинку нею власноруч та іншими особами, яких вона наймала у вказаний період. За весь цей час ОСОБА_2 жодного разу не звернувся до неї а ні в усному порядку, а ні в письмовому, стосовно свого варіанту подальшої сплати комунальних послуг, який, на її думку, між ними був досягнутий шляхом отримання відповідачем коштів від неї. Однак, надати суду письмові докази, які б свідчили про існування між ними домовленості про сплату комунальних послуг та отримання від неї відповідачем особисто грошей за спожиті нею та її сином комунальні послуги, вона не має можливості. Та, незважаючи на викладене, нехтуючи інтересами свого неповнолітнього сина, в квітні та червні 2015 року відповідач по справі ОСОБА_2 вирішив це питання «шляхетним» чином і за його заявами було припинено постачання електроенергії (в квітні 2015 року), водопостачання (в червні 2015 року) та газопостачання (в липні 2015 року) до будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Такими діями ОСОБА_2 порушує права та законні інтереси своєї дитини на користування житлом та на користування комунальними послугами, обмежує законні інтереси дитини на безпечні житлово-побутові умови та на умови, необхідні для всебічного розвитку дитини, та, всупереч вимог Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про житлово-комунальні послуги», створює власній неповнолітній дитині нестерпні житлово-побутові умови для проживання. Вона разом з сином вимушена користуватись водою та електрикою сусідів, які їй допомагають в скрутний для неї час. Однак, у літній неопалювальний період вони ще справляються, а у зимовий період їй з сином доводиться мешкати у ще більш скрутних побутових умовах. Враховуючи те, що вона разом з сином мешкають в будинку та користуються будинком за адресою: АДРЕСА_2 і після розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2 , то, відповідно до положень ст.395 ЦК України, вона та її син ОСОБА_4 безпосередньо набули речові права на чуже майно, а саме - право володіння на вказаний житловий будинок. Відповідно до положень статті 396 Цивільного кодексу України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числ, і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. За таких обставин, виходячи з приписів ст.16, 396, 391 ЦК України, її права та права дитини на користування житлом та комунальними послугами підлягають захисту в судовому порядку. Тому просить суд усунути їй та неповнолітньому ОСОБА_3 перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити неповнолітньому ОСОБА_3 належні умови для фізичного розвитку та належні побутові умови за місцем його проживання та реєстраційного обліку, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити постачання комунальних послуг (газо- та електропостачання) до житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2015 року по даній справу було відкрито провадження (а.с.14).

Відповідач скористався своїм правом, передбаченим цивільно-процесуальним законодавством, та 16 травня 2016 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надав заперечення на позовну заяву, згідно яких зазначив, що пред`явленні позовні вимоги не відповідають вимогам чинного законодавства, всі посилання в позові не відповідають дійсності та полягають лише у його звинуваченні, а тому просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.46-47).

30.09.2016 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_5 провадження по справі було зупинено до розгляду справи по суті та набрання чинності рішення суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (а.с.58).

05.04.2021 року провадження по справі було відновлено і справа призначена до розгляду в судовому засіданні (а.с.61-62).

Позивачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, в судове засідання надала заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримує та на їх задоволенні наполягає.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, надав до суду заяву, в якій просив суд розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги не визнав та проти задоволення позову заперечував.

Треті особи Нікопольське управління по експлуатації газового господарства Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Дніпропетровськгаз, Нікопольське районне відділення енергозбуту Публічного акціонерного товариства „ДТЕК Дніпрообленерго, КП „Нікопольводоканал, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не прибули, від їх представників на адресу суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, при прийнятті рішення покладалися на розсуд суду (а.с.37, 51).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Як встановлено судом, 22 вересня 1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що свідчить актовий запис № 588, складений Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Нікопольської міської ради Дніпропетровської області (а.с.10). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року шлюб між сторонами по справі було розірвано (а.с.7). Як вбачається з матеріалів справи, з 27 грудня 2019 року в провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувала на розгляді цивільна справа № 182/8908/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про виділення в натурі у користування спільно нажитого майна та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання права власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, використаних при будуванні житлової прибудови. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про виділення в натурі у користування спільно нажитого майна були задоволені частково. Визнано кімнати 1:1, площею 6,1 м2; 1:3, площею 15,9 м2; 1:4, площею 10,2 м2; 1:5, площею 16 м2 (загальною площею 48,2 м2), та прибудову до гаража, площею 3,5 м2, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не враховуючи іншої площі 2/3 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (які є власністю позивача). Виділено в натурі в користування ОСОБА_2 - кімнату № 1-1, площею 6,1 м2, та прибудову до гаражу, площею 3,5 м2; ОСОБА_1 - кімнату № 1-3, площею 15,9 м2; кімнату 1-4, площею 10,2 м2; кімнату № 1-5, площею 16 м2. В іншій частині позовних вимог було відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання права власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, використаних при будуванні житлової прибудови було відмовлено в повному обсязі. ОСОБА_2 , не погодившись з вищевказаним рішенням, подав апеляційну скаргу. Постановою Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково та рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2021 року в частині задоволення позовних вимог скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція), кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Водночас, відповідно до статті 8 Основного Закону України, в державі визнається і діє принцип верховенства права, одним із проявів якого є непорушність права приватної власності та недопустимість протиправного позбавлення такого права.

Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України (ЦК України), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 цього Кодексу визначено зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

До регламентованих ЦК України способів захисту права власності належать: визнання права власності (стаття 392); витребування майна із чужого незаконного володіння, у тому числі, від добросовісного набувача (статті 387, 388); усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391); заборона вчинення дій, які порушують право власності, або вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (стаття 386); визнання незаконним правового акту, що порушує права власника (стаття 393); зобов`язання повернути потерпілому безпідставно набуте майно (статті 1212, 1213) та інші.

За змістом статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У розумінні положень наведеної норми, право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник, у цьому випадку, має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своїм майном, тобто може звернутися до суду із негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень стосовно користування або розпорядження, а відповідачем є лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Як вбачається з наведеного, ОСОБА_1 як на підставу звернення до суду з позовом, посилається на ст.391 ЦК України, тобто шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

За приписами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, враховуючи вищевикладені вимоги закону, позивачка на свій власний розсуд скористалась своїм правом шляхом подання позову до суду про захист, на її думку, нібито порушеного права. При цьому, зважаючи на викладені обставини, суд приходить до висновку, що, в даному випадку, ОСОБА_1 не є законним власником житлового будинку АДРЕСА_2 (спірний житловий будинок на праві власності належить ОСОБА_2 ), а тому підстав для зобов`язання усунути їй та їх з відповідачем сину ОСОБА_3 перешкоди у користуванні вищевказаним житловим будинком, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити належні побутові умови та зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити постачання комунальних послуг (газо- та електропостачання) до житлового будинку, суд не вбачає.

З урахуванням даних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом є безпідставними та задоволенню не підлягають, що, як наслідок, дає суду підстави для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.4-7, 10, 12, 15, 48-50, 76-81, 258-259, 263-268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Нікопольське управління по експлуатації газового господарства Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Дніпропетровськгаз, Нікопольське районне відділення енергозбуту Публічного акціонерного товариства „ДТЕК Дніпрообленерго, КП „Нікопольводоканал, про усунення перешкод у користуванні житлом відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал