Провадження № 2/206/1174/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2021 Самарський районний суд

м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Чумака С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», третя особа: ОСОБА_3 про визнання частково недійсним кредитного договору та стягнення грошових коштів,

І. Стислий виклад позиції позивача, представника позивача та представника відповідача.

З урахуванням уточненої позовної заяви, позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.08.2005 між позивачем та позивачем в особі філії Лівобережного відділення Андреєвої І.В. укладено кредитний договір № DNL0GF62245195 відповідно до тексту якого банк надав позивачу у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів у кредит у сумі 32250,00 доларів США, зі сплатою 0,92% на місяць, з кінцевим терміном повернення грошових коштів 02.08.2025 на умовах, визначених договором кредиту. Розмір щомісячного платежу за комісією становить 45,00 доларів США. Встановивши в кредитному договорі обов`язок позичальника щодо сплати щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним. Відповідач не надав позивачу жодних пояснень та доказів того, які саме правочини були ним укладені за рахунок позивача. ОСОБА_1 не надавались акти виконаних робіт (послуг), що підтверджують надання відповідачем таких послуг позивачу. Оскільки надання кредиту є виконанням зобов`язання банку за кредитним правочином, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Крім того, оскільки відкриття та введення позичкового рахунку у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам і публічно-правовим обов`язком самої кредитної установи (банку), то такі дії жодним чином не можуть розглядатись як послуги, що надаються клієнту-позичальнику. Комісію банку за розрахунково-касове обслуговування кредиту не можна вважати витратами позивача за оформлення кредиту, оскільки такі витрати передбачені кредитним договором. За таких обставин, позивач вважає, що умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та ці умови договору не є дійсними. З 21.02.2014 позивачем сплачено на рахунок відповідача згідно до положень п. 1.2. кредитного договору грошові кошти у розмірі 470,18 доларів США, що станом на 28.02.2017 становить 12 720,09 грн. Усього ж сплачено з дати укладання кредитного договору 5060,18 доларів США. Враховуючи зазначене, позивач просив визнати п. 1.1. договору споживчого кредиту № DNL0GF62245195 від 02.08.2005, укладеного між позивачем та відповідачем в частині обов`язку позичальника сплачувати комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця недійсним з 21.02.2014 , стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 12 720,09 грн. (т. 1 а.с. 3-7, 29-36, 58-64).

Не погоджуючись з позовними вимогами, представником відповідача були подані заперечення відповідно до яких зазначено, що позовна заява не обґрунтована та не підлягає задоволенню. При укладені кредитного договору позивачем та відповідачем були повністю дотримані вимоги ЦК України, відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним. Кредитний договір укладено 02.08.2005, а позовна заява про визнання його недійсним подана в 2016 році, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності (т. 1 а.с. 45-46).

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Представник позивача зазначив, що він працюючи ще й аудитором добре знається на розрахунках та вважає, що з позивача безпідставно стягувалась комісія за розрахункове-касове обслуговування. Крім того, зазначив, що йому як аудитору не зрозуміло, чому в момент укладення договору відступлення між відповідачем та іноземною компанією, дані кошти надходили на реквізити саме відповідача.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі та зазначив, що закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності, вони не мають зворотної сили. Позивач добровільно уклав 02.08.2005 кредитний договір з відповідачем, чим погодився з його умовами. На рахунок договору купівлі-продажу прав вимоги за договором, відповідно до умов такого договору, обслуговування договорів залишилось обов`язком відповідача.

Третя особа ОСОБА_3 повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, у судові засідання не з`явилась, правом на подання письмових пояснень не скористалась.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

25.11.2016 до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла дана позовна заява з додатками (т. 1 а.с. 3-11).

29.11.2016 ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження по справі та призначено судове засідання на 17.01.2017 (т. 1 а.с. 2).

17.01.2017 судове засідання відкладено на 21.02.2017 у зв`язку з неявкою позивача (т. 1 а.с. 24).

Представником позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог, яка ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2017 була залишена без руху (т. 1 а.с. 29-44).

21.02.2017 представником відповідача долучені заперечення на позовну заяву з додатками (т. 1 а.с. 45-54).

21.02.2017 оголошено перерву для усунення недоліків заяви про уточнення позовних вимог до 02.03.2017 (т. 1 а.с. 55-56).

02.03.2017 представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог на виконання вимог ухвали суду від 21.02.2017 (т. 1 а.с. 58-64).

02.03.2017 у зв`язку із зайнятістю судді, відкладено судове засідання на 04.04.2017 (т. 1 а.с. 65).

04.04.2017 ухвалою суду залишено без руху заяву про уточнення позовних вимог. Оголошено перерву до 07.04.2017 (т. 1 а.с. 68-69).

06.04.2017 представником позивача долучено до матеріалів справи доказ сплати судового збору (т. 1 а.с. 71-75).

07.04.2017 прийнято заяву про уточнення позовних вимог, судове засідання відкладено на 19.04.2017 у зв`язку з клопотанням представника позивача (т. 1 а.с. 78).

19.04.2017 позовну заяву залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача (т. 1 а.с. 82-83).

29.05.2018 постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.04.2017 та направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т. 1 а.с. 121).

26.06.2018 ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська прийнято до провадження дану цивільну справу та призначено судове засідання на 14.08.2018 (т. 1 а.с. 126).

14.08.2018 судове засідання відкладено на 13.12.2018 у зв`язку із неявкою усіх сторін по справі (т. 1 а.с. 133).

13.12.2018 судове засідання відкладено на 14.02.2019 у зв`язку з клопотанням представника позивача (т. 1 а.с. 149).

14.02.2019 від представника позивача надійшло клопотання про витребування від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» оновленого розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписки про рух коштів по рахунку заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 158-204).

14.02.2019 ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, судове засідання відкладено на 15.03.2019 (т. 1 а.с. 206-207).

15.03.2019 задоволено клопотання представника позивача та відкладено судове засідання на 22.04.2019 (т. 1 а.с. 216).

22.04.2019 відкладено судове засідання у зв`язку з неявкою відповідача та не надходженням витребуваних документів на 29.07.2019 (т. 1 а.с. 226).

27.06.2019 від представника відповідача надійшла заява про долучення витребуваних документів (т. 1 а.с. 233-250, т. 2 а.с. 1-99).

29.07.2019 судове засідання відкладено на 16.10.2019 у зв`язку з клопотанням представника позивача (т. 2 а.с. 104).

16.10.2019 відкладено судове засідання на 04.12.2019 у зв`язку з неявкою відповідача (т. 2 а.с. 116).

04.12.2019 відкладено судове засідання у зв`язку з неявкою позивача на 06.02.2020 (т. 2 а.с. 119).

06.02.2020 справу знято з розгляду у зв`язку із зайнятістю судді та призначено судове засідання на 26.03.2020 (т. 2 а.с. 125).

26.03.2020 відкладено судове засідання на 27.05.2020 у зв`язку із неявкою сторін (т. 2 а.с. 136).

27.05.2020 відкладено судове засідання у зв`язку із неявкою сторін на 09.09.2020 (т. 2 а.с. 140).

09.09.2020 позивачем подане повторне клопотання про витребування у відповідача доказів (т. 2 а.с. 142-147).

09.09.2020 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та відкладено судове засідання на 09.11.2020 (т. 2 а.с. 149-150).

06.11.2020 надійшли письмові пояснення з додатками від представника відповідача (т. 2 а.с. 153-248).

08.11.2020 відкладено судове засідання у зв`язку з клопотанням представника позивача на 17.12.2020 (т. 2 а.с. 250).

17.12.2020 відкладено судове засідання на 16.02.2021 у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному (т. 3 а.с. 2).

16.02.2021 відкладено судове засідання на 05.04.2021 у зв`язку з клопотанням представника позивача (т. 3 а.с. 6).

05.04.2021 відкладено судове засідання на 21.05.2021 у зв`язку з клопотанням позивача (т. 3 а.с. 5).

21.05.2021 відкладено судове засідання на 24.06.2021 у зв`язку з неявкою відповідача (т. 3 а.с. 12).

24.06.2021 від представника позивача надійшло клопотання, в якому останній просив передати на розгляд дану цивільну справу за підсудністю до Самарського районного суду м. Дніпропетровська (т. 3 а.с. 16-18).

24.06.2021 всупереч положенням ч. 2 ст. 31 ЦПК України, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська дану цивільну справу направлено для розгляду до Самарського районного суду м. Дніпропетровська (т. 3 а.с. 20).

11.08.2021 на підставі ч. 2 ст. 32 ЦПК України, прийнято цивільну справу до провадження та призначено підготовче судове засідання на 02.09.2021 (т. 3 а.с. 26-28).

02.09.2021 на електронну адресу суду надійшли клопотання представників позивача та відповідача про відкладення судового засідання призначеного на 02.09.2021 (т. 3 а.с. 30-34).

02.09.2021 закінчено підготовчі дії, закрито підготовче провадження, заслухано вступне слово позивача, досліджено письмові докази, які містяться в матеріалах справи та оголошено перерву для виклику представників позивача та відповідача до 27.09.2021 (т. 3 а.с. 35-37).

27.09.2021 судове засідання було відкладено у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному на 22.10.2021 (т. 3 а.с. 41).

22.10.2021 представником позивача подано заяву про відвід судді Маштака К.С. в задоволені якої ухвалою судді від 22.10.2021 було відмовлено (т. 3 а.с. 44-47).

22.10.2021 заслухано вступні слова представника позивача та представника відповідача, заслухано відповіді на питання та заслухано виступи сторін у судових дебатах (т. 3 а.с. 48-50).

22.10.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду (т. 3 а.с. 51).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

02.08.2005 між відповідачем, в особі директора Лівобережного відділення Андреєвої І.В. та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNL0GF62245195.

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору, банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк до 02.08.2025 включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 32250,00 доларів США на наступні цілі: купівля квартири у сумі 25000,00 доларів США та на сплату страхових платежів у сумі 7250,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення відповідно до п. 3.11. даного договору. Періодом сплати вважати з «21» по «28» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 306,34 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, комісії, а також іншими витратами банку відповідно до п.п. 2.2.9, 4.3.

Відповідно до п. 2.2.3. кредитного договору, позичальник зобов`язався сплатити банку комісію згідно п. 1.1. і п. 3.1. даного договору.

Відповідно до п. 3.1. кредитного договору, за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку по дату погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному п. 1.1. даного договору.

Відповідно до п. 3.3. кредитного договору, кошти, отримані позичальником для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно п.п. 2.2.9., 4.3. цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі - простроченої комісії по кредиту, далі - комісії по кредиту, далі - прострочених відсотків по кредиту, далі - відсотків по кредиту, далі простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася направляється на погашення заборгованості за кредитом. Остаточне погашення заборгованості за кредитом виконується не пізніше дати, зазначеної п. 1.1. Сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятись від суми щомісячного платежу. При несплаті комісії, відсотків, і/або частини кредиту до останнього дня періоду сплати, вони автоматично вважаються простроченими.

Відповідно до п. 3.7. кредитного договору, позичальник сплачує банку комісію в розмірі й у строки, зазначені у п. 1.1., 3.11. даного договору. Якщо згідно п. 1.1. цього договору передбачена щомісячна сплата комісії, то вона встановлюється у фіксованому розмірі від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту. При цьому, незалежно від кількості днів, що пройшло після закінчення останнього періоду сплати до дня остаточного погашення кредиту, щомісячна комісія сплачується у вищевказаному розмірі (т. 1 а.с. 8-9).

02.08.2005 між відповідачем, в особі директора Лівобережного відділення Андреєвою І.В. та ОСОБА_3 укладено договір поруки № DNL0GF62245195.

Відповідно до п. 1. цього договору, предметом договору є надання поруки ОСОБА_3 перед відповідачем, в особі директора Лівобережного відділення Андреєвою І.В. за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 02.08.2005 № DNL0GF62245195, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 32250,00 доларів США, а боржник повинен виконати зобов`язання, а саме: повернення кредиту, наданого у вигляді невідновлювальної лінії в сумі 32250,00 доларів США у строк до 02.08.2025; сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% за місяць у період сплати з «21» по «28» число кожного місяця; щомісячного надання грошових коштів (щомісячний платіж) у період сплати сумою не менше 306,34 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка включає заборгованість за кредитом, відсотками, комісією; сплати відсотків за користування кредитом при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту у розмірі 2,26% за місяць від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом; сплати комісії в розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати плюс 0,00% від різниці між сумою коштів, фактично спрямованих у поточному періоді сплати на погашення термінової заборгованості за кредитом і плановим розміром погашення основного боргу по кредиту в цьому періоді сплати згідно Додатка 1 до кредитного договору. Строк внесення позичальником даної суми комісії - до останньої дати наступного періоду сплати, тощо (т. 1 а.с. 10).

19.02.2007 між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (продавець) та «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОЙН ФАЙНЕНС № 1 ПІ-ЕЛ-СГ» (покупець) укладено договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити. Відповідно до цього договору, продавець погодився продати, а покупець погодився купити основні іпотечні активи. Банком відступлено право вимоги за кредитним договором № DNL0GF62245195 від 02.08.2005.

14.04.2016 відповідно до договору викупу (відступлення) прав вимоги, право вимоги за кредитним договором № DNL0GF62245195 від 02.08.2005 «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОЙН ФАЙНЕНС № 1 ПІ-ЕЛ-СГ» відступлено ПАТ КБ «ПриватБанк» (т. 2 а.с. 158-248).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № DNL0GF62245195 від 02.08.2005, укладеного між відповідачем та клієнтом - ОСОБА_1 станом на 24.12.2015 загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) - 19388,23 доларів США, в тому числі залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом - 1125,91 доларів США, загальний залишок заборгованості за процентами - 2455,43 доларів США, в тому числі залишок заборгованості за процентами, нарахованими на залишок простроченої заборгованості за кредитом - 2270,41 доларів США, заборгованість з комісії - 564,82 доларів США, в тому числі заборгованість за простроченою комісією - 519,82 доларів США, загальна сума нарахованої пені - 701,90 доларів США, погашено пені, в тому числі списано - 46,62 доларів США, всього заборгованість за кредитом - 23110,38 доларів США (т. 1 а.с. 42-43).

В провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 206/346/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Позовна заява від представника позивача надійшла до суду 22.01.2016. Ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03.04.2018 провадження у цивільній справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості зупинено до розгляду по суті цивільної справи № 201/16665/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа - ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору (т. 3 а.с. 43а).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № DNL0GF62245195 від 02.08.2005, укладеного між відповідачем та клієнтом - ОСОБА_1 станом на 15.02.2019 загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) - 19486,30 доларів США, що складає еквівалент 529247,15 грн.; загальний залишок заборгованості за процентами - 10921,38 доларів США, що складає еквівалент 296624,25 грн.; заборгованість з комісії - 2229,82 доларів США, що складає еквівалент 60561,82 грн.; загальна сума нарахованої пені - 14054,17 доларів США, що складає еквівалент 381710,71 грн. Всього заборгованість за кредитом: 46691,67 доларів США, що складає еквівалент 1268143,94 грн. Курс НБУ на 15.02.2019 USD 27,1599610 грн. (т. 1 а.с. 234-250, т. 2 а.с. 1-99).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, представником позивача та представником відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно та за власним розсудом.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 02.08.2005 позивач та відповідач будучи вільними в укладені, виборі контрагента та визначенні умов договору, в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов шляхом укладення кредитного договору № DNL0GF62245195.

Відповідно до умов кредитного договору, позивач отримав на строк до 02.08.2025 від відповідача кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 32250,00 доларів США: 25000,00 доларів США на купівлю квартири та 7250,00 доларів США на сплату страхових платежів. При цьому позивач зобов`язався з «21» по «28» число кожного місяця вносити щомісячний платіж у сумі 306,34 доларів США.

Крім цього, відповідно до умов кредитного договору, погоджених сторонами, позивач погодився сплачувати 0,18% від суми виданого кредиту комісію за розрахунково-касове обслуговування.

При укладенні кредитного договору, сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: суму кредиту, процентну ставку за користування ним, комісію за розрахунково-касове обслуговування і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, строки повернення коштів, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Так, підписавши договір, позивач засвідчив, що він погодився з його умовами. Крім того, позичальник в подальшому виконував умови кредитного договору та сплачував кошти в рахунок погашення заборгованості.

Так, ст. 203 ЦК України, встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз`яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом абоякщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Отже, правовою підставою визнання договору недійсним, є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Тобто порушення вимог закону, допущені стороною (сторонами) після укладення правочину, не можуть спричиняти його недійсність, а призводять до інших правових наслідків, передбачених законом.

Таким чином, підставою для визнання правочину (угоди) недійсним слугує невідповідність вимогам закону, а підставою розірвання правочину - договору - неналежне виконання або невиконання його умов чи умов, встановлених для такого договору законом.

Підписуючи договір, позивач чітко засвідчив факт ознайомлення з його умовами та надав свою згоду на отримання кредиту на цих умовах, при цьому позивач не вбачав в діях відповідача порушень принципу рівності сторін та наявність несправедливих умов, по відношенню до нього як споживача.

Більше того, підписуючи кредитний договір, позивач засвідчив факт ознайомлення його з умовами та надав свою згоду на отримання послуги на цих умовах.

Відповідне повідомлення здійснене саме у письмовій формі, і такий письмовий доказ зазначеного факту є достатнім. Адже закон містить вимогу повідомити споживача про певні умови, але не містить вимоги підписання споживачем саме такого документа, у якому такі умови були би повністю викладені. У цьому контексті, крім іншого, відрізняються між собою поняття «умови, про які кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача перед укладенням кредитного договору» (ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»), з однієї сторони, та поняття «істотні умови договору» (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»), з іншої сторони.

Сторона позивача, не погоджуючись з умовами укладеного кредитного договору, а саме із п. 1.1 в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту, посилається на те, що відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним.

В обґрунтування своїх вимог, позивач та його представник посилались на те, що аналіз норм Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, прийшов до наступних висновків.

Статтею 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено самостійне встановлення банком процентних ставок та комісійної винагороди за надані послуги.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Згідно Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ( в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) під розрахунково-касовим обслуговуванням слід розуміти послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов`язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

Представник позивача посилався у позовній заяві на положення ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких зазначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, представник позивача посилався на п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, згідно яким банки не мають право встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку, або що їх вчиняє банк чи споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин.

В той же час, Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV Закон України «Про захист прав споживачів» був викладений в новій редакції, яка запровадила законодавче регулювання права споживача в разі придбання ним продукції у кредит (стаття 11) та визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача внаслідок їх несправедливості (стаття 18).

Натомість в частині першій статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) передбачалося, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Тобто була закріплена інша правова конструкція недійсності умов договору.

Частиною першою статті 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Згідно з частиною другою статті 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до частини третьої статті 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Така позиція узгоджується з висновками у рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99.

Отже, за загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило надає визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Винятки з цього правила допускаються виключно в наступних випадках: за наявності вказівки в законі про надання йому (або окремим статтям) зворотної сили; у загальному правилі про неодмінне надання зворотної сили кримінальному закону, який скасовує або пом`якшує кримінальну відповідальність.

Закон України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» не містить вказівки про надання йому (або окремим статтям) зворотної сили, а також не скасовує й не пом`якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

За змістом частини першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Кредитний договір було укладено сторонами у серпні 2005 року, тобто до набрання чинності статей 11, 18 Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак цей договір не може бути визнаний недійсним з підстав його невідповідності вказаним нормам закону. Укладений між сторонами кредитний договір відповідає вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін; під час укладення кредитного договору позивач був ознайомлений з його умовами, висловив своє волевиявлення шляхом підписання договору і тривалий час виконував його умови, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків.

Оскільки у спірних правовідносинах кредитний договір укладався до затвердження відповідних Правил і внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів», підстав для визнання недійсними узгоджених сторонами умов кредитного договору щодо щомісячної сплати комісії за розрахункове-касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту суд не вбачає.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17.

Суд критично ставиться до доводів сторони позивача, вважає їх необґрунтованими, недоведеними та такими, що спрямовані на умисне невиконання умов кредитного договору № DNL0GF62245195 від 02.08.2005 та як наслідок, уникнення від цивільної відповідальності позивача.

Посилання представника позивача на такі обставини, як ненадання відповідачем актів виконаних робіт (послуг), що підтверджують надання розрахунково-касового обслуговування позивачу за кредитним договором, взагалі не мають жодного правового обґрунтування. Матеріали справи не містять жодних доказів звернення позивача або його представника до відповідача із відповідним проханням або запитом для надання такої інформація, або відповідно, відмови від надання відповідачем таких відомостей.

Крім того, представник позивача в судовому засідання неодноразово зазначав про свій досвід роботи як аудитора та досконале розуміння у сферах фінансової і бухгалтерської діяльності. Однак, матеріали справи не містять жодного аналізу, альтернативних розрахунків тощо, які б доводили зазначені стороною позивача обставини.

Більш того, ані позивач, ані його представник, не звертались до суду з відповідним клопотанням про проведення судово-економічної експертизи для отримання від фахівців в економічній галузі відповідних висновків.

Позивач не відмовлявся від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликав, і навіть не звертався до кредитора за додатковими роз`ясненням положень договору ні до, ні під час, ні після, його укладення, тобто не скористався цим своїм правом.

Відтак, оскільки позивач добровільно погодився з відповідними умовами кредитного договору, виконував його з моменту укладення, сплачуючи кредит, вказаний п. 1.1. кредитного договору визнаний недійсним бути не може.

Доводи ОСОБА_1 в частині несправедливості та суперечливості певних положень оспорюваного кредитного договору суд оцінює критично, оскільки вони випливають лише з його особистих суб`єктивних оцінок, як боржника, зацікавленого у мінімізації своїх грошових зобов`язань. При цьому на час укладання договору позивач був згоден з його умовами та взяв на себе відповідні зобов`язання добровільно.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи, позивач, погодившись з умовами договору, сплачував платежі згідно визначених умов.

Крім того, з аналізу укладеного кредитного договору № DNL0GF62245195 від 02.08.2005, можна дійти висновку, що він не є занадто громіздким чи об`ємним, що могло б розглядатись як суттєва і об`єктивна перешкода у його вивченні споживачем; він не є незрозумілим чи заплутаним, чи викладеним складними сентенціями, чи викладеним у такий спосіб, що його не може зрозуміти звичайний споживач (особа без відповідного фаху і знань), розуміння даного документу потребує звичайного рівня інтелектуальних здібностей і не потребує фахових знань. Зокрема, в ньому наглядно, прозоро і зрозуміло прописано необхідні суттєві умови договору, який укладається, про суму кредиту, строки і порядок повернення, про процентну ставку і її розрахунки, комісію за розрахунково-касове обслуговування та всі інші умови і наслідки невиконання умов договору.

Суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог і підстав та обґрунтувань, викладених у позовній заяві, не встановив таких умов, які б могли бути визнані несправедливими у розумінні норми закону. У даному випадку суд рахує, що всі умови договору були для споживача прозорими, зрозумілими, і підписання договору було дійсним волевиявленням позичальника, спрямованим на реалізацію бажання отримати кредитні кошти на умовах обов`язковості їх повернення зі сплатою відсотків, комісії і певними негативними наслідками у разі порушення умов. Суд не вбачає підстав для висновку, що позивач не розумів дійсної природи договору і вказаних наслідків, зокрема виникнення у нього вказаних обов`язків. Суд виходить з того, що позивач усвідомлював характер і природу укладеного договору (кредиту), передбачав і не міг не передбачити та не міг не усвідомлювати необхідність виконання вказаних зобов`язань після отримання кредитних коштів, і був згоден на такі дійсно дещо обтяжуючі для нього умови (необхідність повернення в цілому більшої кількості грошових коштів, ніж буде отримано за договором), але вже після їх отримання позичальник змінив свою думку з приводу тих наслідків отримання кредитних коштів, на які був згоден до та під час підписання договору.

Стаття 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові по справі № 467/555/19 від 26.12.2019.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання п. 1.1. договору споживчого кредиту № DNL0GF62245195 від 02.08.2005, укладеного між позивачем та відповідачем, в частині обов`язку позичальника сплачувати комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця недійсним з 21.02.2014 - не підлягають задоволенню.

Окрім цього, враховуючи вищевикладене та те, що позовні вимоги в частині визнання п. 1.1. кредитного договору не підлягають задоволенню, то, відповідно, в задоволенні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 12720,09 грн. необхідно відмовити в повному обсязі.

Окрім вищевикладеного, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Дана цивільна справа знаходиться в судовому провадженні з 2016 року.

В той же час, відповідно до ч. 3 ст. 189 ЦПК України, підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 210 ЦПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Зазначене свідчить про те, що жодними нормами чинного законодавства не передбачено розгляд цивільної справи протягом п`яти років.

Ознайомившись з матеріалами даної цивільної справи, суд приходить до висновку щодо зловживання правами зі сторони позивача, оскільки безліч судових засідань було відкладено через необґрунтовані клопотання позивача та представника позивача про відкладення судових засідань в той час, коли саме сторона позивача має бути зацікавленою у вирішенні наявного спору у встановлені законодавством строки.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Під час розгляду даної цивільної справи в Самарському районному суді м. Дніпропетровська, встановлено, що з 2016 року в провадженні суду перебуває цивільна справа № 206/346/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Провадження у даній справі зупинено ще в 2018 році до розгляду по суті цивільної справи № 201/16665/16-ц.

Таким чином, суд вважає, що зловживання своїми процесуальними правами зі сторони позивача та представника позивача протягом п`яти років, спрямовано не інакше як на затягування розгляду цивільної справи № 206/346/16-ц.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд бере до уваги рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008року у справі «Пономарьов проти України», яким наголошено, що сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім цього, суд зазначає, що у рішенні Європейського Суду з прав людини в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» вказано, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Тобто ЄСПЛ наголосив на необхідності дотримання особою належної процесуальної поведінки, спрямованої на отримання інформації щодо ходу розгляду справи відносно неї.

Однак, процесуальна поведінка позивача та представника позивача не була спрямована на їх безпосередню участь у розгляді справи та дотримані розумних строків розгляду провадження.

Матеріали цивільної справи в більшій частині складаються з клопотань позивача та його представника про безпідставні відкладення судових засідань, в той же час, відсутні будь-які докази, якими сторона позивача обґрунтовує позовні вимоги.

В судовому засідання представник позивача всупереч вже неодноразово порушених строків розгляду цивільної справи, поводив себе зухвало, наполягаючи на відкладені чергового судового засідання навіть на стадії судових дебатів.

Крім того, в судовому засідання представник позивача заявив відвід судді, який був необґрунтованим, не доведеним, таким, що ґрунтується на припущеннях та спрямований на затягування розгляду даної цивільної справи.

Суд звертає увагу, що якість судового процесу залежить не лише від роботи судової системи, але й від поведінки учасників процесу та їх представників.

Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури своїм рішенням № V-005/2021 затвердила Узагальнення дисциплінарної практики КДКА щодо заяв (скарг) суддів відносно неналежної поведінки адвокатів.

Відзначається, що заяви (скарги) суддів на адвокатів переважно стосуються таких аспектів, як: затягування судового процесу, зокрема, через неявку у засідання, безпідставні звинувачення та образливі висловлювання, безпідставні відводи, втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя тощо.

Судовий розгляд справи повинен бути законним, неупередженим та незалежним, а, крім того, не повинен навмисно затягуватися учасниками процесу. На таких істинах повинен базуватися весь судовий процес в Україні.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що впродовж розгляду даної цивільної справи зі сторони позивача були неодноразові порушення процесуальних строків визначених діючим законодавством, зловживання своїми процесуальними правами та відсутність сприяння у розгляді справи, оскільки саме позивач має бути найбільш зацікавленим в її розгляді.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних правв, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлений нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Враховуючи вищевикладене, вислухавши доводи позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що у задоволенні позову відмолено повністю, судовий збір необхідно покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 58 Конституції України, ст.ст. 11, 21, 55 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 5, 12, 203, 215, 216, 626, 627, 628, 629, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 13, 30, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (юридична адреса: вул. Грушевського, 1д, м. Київ, адреса для кореспонденції: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, ), третя особа: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання п. 1.1 договору споживчого кредиту № DNL0GF62245195 від 02.08.2005, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», в частині обов`язку позичальника сплачувати комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісяця недійсним з 21.02.2014 та стягнення з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 12 720,09 грн. -відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 01.11.2021.

Головуючий суддя: К.С. Маштак