П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 року м. Київ

Справа № 755/6250/21

Провадження: № 22-ц/824/12924/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Пікуль А.А., Борисової О.В.,

секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Росохи Світлани Василівни в інтересах Міністерства юстиції України

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Комаревцевої Л.В.,

у справі за позовом Міністерства юстиції України до ОСОБА_2 про захист ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації,

в с т а н о в и в :

В квітні 2021 року Росоха С.В. в інтересах Міністерства юстиції України звернулася до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що на інтернет-порталі «Цензор.Нет» ІНФОРМАЦІЯ_1 було оприлюднено статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», автором якої був ОСОБА_2 , заступник голови Асоціації приватних виконавців України, приватний виконавець (м. Київ). Зазначила, що дана стаття містить недостовірну інформацію щодо діяльності Міністерства юстиції України, яка висвітлює питання притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця ОСОБА_3 . Стверджувала, що опублікована відповідачем інформація є недостовірною та містить відомості, які принижують ділову репутацію державного органу, тобто така інформація порушує особисті немайнові Міністерства юстиції України. Просила суд визнати оприлюднену інформацію недостовірною та такою, що порушує право Міністерства юстиції України на недоторканість ділової репутації. Також просила зобов`язати відповідача спростувати оприлюднену ним недостовірну інформацію.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року позов Міністерства юстиції України залишено без задоволення.

Не погодившись із таким судовим рішенням, 09 липня 2021 року Росоха С.В. в інтересах Міністерства юстиції України направила апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також не з`ясування судом всіх обставин справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що згідно розділу IV Порядку проведення перевірок діяльності органів державної виконавчої служби, приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 жовтня 2018 року №3284/5, подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності вноситься структурним підрозділом Міністерства юстиції України до Дисциплінарної комісії приватних виконавців у разі виявлення під час здійснення планових та позапланових перевірок діяльності приватного виконавця ознак дисциплінарного проступку. Порушення приватним виконавцем вимог закону щодо ненадання відповідей та копій документів, які стосуються предмета позапланової перевірки його діяльності, свідчать про порушення ним зазначеного принципу діяльності приватних виконавців. Отже, у зв`язку з ненаданням приватним виконавцем Говоровим П.В. відповіді на запит про проведення перевірки, Міністерством юстиції Українибуло направлено до Дисциплінарної комісії подання про притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Стверджувала, що приватного виконавця Говорова було притягнуто до дисциплінарної відповідальності не на підставі звернення учасника виконавчого провадження, яке було залишене без розгляду, а у зв`язку з невиконанням ним свого обов`язку щодо надання відповіді на запит про проведення перевірки, визначеного п. 27 розділу ІІІ вказаного Порядку. На підставі цього зазначила, що твердження відповідача про те, що приватного виконавця було притягнуто до дисциплінарної відповідальності на підставі скарги боржника, якої не існувало, є неправдивою інформацією та не відповідає фактичним обставинам справи. Також зазначила, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання Міністерства юстиції України про проведення судової лінгвістичної експертизи, чим Міністерства юстиції України було позбавлено права отримати судовий висновок експерта як належний доказ у справі. Відмітила, що спровокована статтею реакція громадськості, обурення, начебто, незаконними діями Міністерства юстиції України, подальше поширення цієї інформації, створення уяви про незаконні дії і є посяганням на ділову репутацію, а тому така недостовірна інформація має бути спростована.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що поширена ним інформація є не фактичним твердженням, а оціночним судженням, а тому не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості. Зазначив, що це узгоджується з висновком Європейського суду з прав людини, який викладений у рішення за заявою «Лінгенс проти Австрії», згідно якого правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню, а вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання та є порушенням свободи на власну точку зору. Вказав, що поширення інформації, яка за своєю природою є оціночним судженням, звільняє його від обов`язку доведення її правдивості, та є реалізацією його конституційного права на свободу вираження поглядів. Крім того стверджував, що Міністерства юстиції України не довело належними доказами того, що спірна поширена інформація містила недостовірні відомості, а отже, не довело факту порушення своїх немайнових прав. Зазначив, що на інтернет-порталі «Цензор.Нет» висловив виключно особисту позицію щодо обставин, пов`язаних із розглядом подібних звернень в цілому. Стосовно тверджень скаржника щодо порушення судом його процесуальних прав у зв`язку з відмовою у задоволенні клопотання про призначення судової лінгвістичної експертизи відмітив, що для надання судом оцінки обставинам справи, пов`язаних із розмежуванням оціночних суджень та фактичних тверджень у змісті авторського блогу відповідача на інтернет-порталі «Цензор.Нет» під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» не вимагається спеціальних знань у галузі іншій, ніж право, а тому була відсутня потреба у призначенні вказаної експертизи. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні Росоха С.В. в інтересах Міністерства юстиції України підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.

ОСОБА_2 та адвокат Огнев`юк Т.В., яка діє в його інтересах, заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, На інтернет-порталі «Цензор.Нет» за посиланням:

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 розміщено публікацію під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» наступного змісту:

«Між Міністерством юстиції України і спільнотою приватних виконавців наростає принципове протистояння. Міністерство продовжує переслідувати і карати приватних виконавців за ефективну роботу з виконання судових рішень і повернення заборгованості. Асоціація приватних виконавців України у відповідь 16 грудня 2020 року опублікувала Резолюцію із засудженням поведінки Міністерства і виступила проти перетворення Дисциплінарної комісії приватних виконавців на каральний орган.

Діяльність приватного виконавця є завершальною стадією судового провадження в Україні. Саме тому перешкоджання його діям фактично можна вважати супротивом судовій владі. На превеликий жаль, сьогодні таке перешкоджання здійснює поточне керівництво виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Дисциплінарна практика по відношенню до приватних виконавців сьогодні надзвичайно жорстка і необдумана. Фактично, відносно нова для України професія опинилася у ситуації, за якої усі умови роботи Дисциплінарної комісії спрямовані на те, аби у приватного виконавця відбити мотивацію ефективно повертати заборгованість і працювати заради законності. Новий склад Дисциплінарної комісії з 273 подань про притягнення приватних виконавців до відповідальності у сумі задовольнив 66, що у більш ніж 10 разів перевищує аналогічні показники за попередній склад комісії, який працював у 2017-2019 рр. В результаті їх роботи діяльність трьох приватних виконавців припинили, ще декількох - зупинили тимчасово.

Не зважаючи на те, що і Міністерство юстиції України, і приватні виконавці мають одну кінцеву мету - забезпечити ефективне виконання судових рішень в Україні, цей державний орган сьогодні робить усе, аби навпаки боржник мав можливість ігнорувати рішення суду і уникати відповідальності. Це показово можна відчути, проаналізувавши логіку поведінки представників державної служби. Сьогодні майже всі скарги боржників на дії приватних виконавців чомусь розглядаються Дисциплінарної комісією, хоча саме її завданням є формування відповідного «фільтру» величезної кількості подань. При цьому, чинне українське законодавство передбачає розгляд відповідних скарг боржників взагалі у суді, а не у спеціалізованих комісіях. Таким чином, Дисциплінарна комісія при Міністерстві сьогодні фактично намагається замінити собою судову владу в Україні. Проте її представники аж зовсім ніяк не примірили суддівські мантії і не мають відповідного ані статусу, ані функціоналу. Абсурдність ситуації викликає і те, що навіть у тих випадках, коли боржник відкликає свою скаргу і вирішує виконувати відповідне рішення суду, Дисциплінарна комісія при Міністерстві юстиції України чомусь все одно розглядає її. Складається таке враження, що це робиться аби загальмувати діяльність приватного виконавця.

Вибірковість правосуддя стосовно своїх колег з боку представників Міністерства юстиції також прослідковується у винесених рішеннях по відношенню до різних приватних виконавців. Чинний Голова комісії, представник Міністерства юстиції України, вже почав практику винесення рішень по відношенню до приватного виконавця у залежності від того, яким чином особисто до нього цей приватний виконавець ставиться: чи діє він чемно, чи квапиться вибачитися і визнати свою провину. Відповідним чином у того виконавця, який емоційно розкаявся, у поточній Дисциплінарній комісії набагато більше шансів отримати «лише» догану, а не зупинення діяльності. Той приватний виконавець, який налаштований рішуче відстоювати свої права і доводити неправомірність дій Міністерства юстиції, наражає себе на небезпеку бути зупиненим і залишити персонал свого офісу без роботи.

Міністерство від каральних дій по відношенню до приватних виконавців вже не стримує ані порушення процедури розгляду справи, ані очевидні факти порушення законодавства, навіть кримінальні. Остання справа у грудні 2020 року проти одного з приватних виконавців Київської області набула вагомого резонансу у спільноті. Директор департаменту виконавчої служби Міністерства направив проти приватного виконавця на Дисциплінарну комісію подання на основі скарги боржника, якої насправді просто не існує, а відповідний документ, очевидно, було сфабриковано. Чого вартує тільки той факт, що сам боржник, підпис якого начебто стоїть на відповідному документі, публічно визнав, що ніколи в житті не бачив цей документ і тим більше не підписував його. Не зважаючи на ці обставини, Дисциплінарна комісія все одно прийняла сфабриковану скаргу до розгляду і, на підставі цього документу, зупинила діяльність відповідного приватного виконавця.

Коли у 2017 році стартувала реформа примусового виконання рішень і в Україні почали з`являтися перші офіси приватних виконавців, і закордонні партнери, і українські експерти позитивно сприймали нововведення. Приватні виконавці, у свою чергу, очікували, що держава зробить усе від себе залежне, аби надати їм найбільш оптимальні умови роботи, адже фактично вони за власний кошт організовують виконання державної функції - примусового виконання рішень, не витрачаючи жодної копійки від держави, а, навпаки, постійно сплачуючи їй податки. На превеликий жаль, спільнота приватних виконавців станом на кінець 2020 року вже має можливість запевнитися у протилежному - останні дії Міністерства юстиції з організації дисциплінарних проваджень не лише гальмують роботи приватних виконавців, як незалежної професії, але і ставлять під загрозу всю реформу примусового виконання рішень. Спільнота приватних виконавців вже оприлюднила Резолюцію, яка засудила поведінку поточного складу Дисциплінарної комісії. Скоро цей документ буде відправлено до усіх ключових органів державної влади, які зацікавлені у поточному процесі. Спільнота приватних виконавців відмовляється працювати за нав`язаними регулятором правилами і готова відстоювати свої права, надані чинним законодавством. Черга за реакцією від Міністерства.»

Звертаючись до суду із вказаним позовом, Міністерство юстиції України вказувало на те, що абзац 6 порушує право Міністерства на недоторканність ділової репутації, оскільки інформація є недостовірною та містить відомості, які принижують ділову репутацію державного органу і його працівників.

На обґрунтування позовної заяви, Міністерством юстиції України надано копію звернення скаржника ОСОБА_4 від 19.10.2020, відповідно до якого громадянин просить провести перевірку фактів, викладених у зверненні та визнати зазначені у цьому зверненні дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області ОСОБА_3 такими, що вчинені з порушенням вимог ЗУ «Про виконавче провадження» ( а.с. 36-37).

26.11.2020 року ОСОБА_4 подав до Міністерства юстиції України заяву про припинення позапланової перевірки на підставі звернення щодо рішень та дій приватного виконавця від 19.10.2020 року та залишення без розгляду вказаного звернення ( а.с. 40).

Згідно із копії звернення ОСОБА_4 від 10.10.2020 до Міністерства юстиції України, громадянин ОСОБА_4 вказує на те, що він використовує інший підпис, який може відрізнятись від підпису, який наявний в документах, які посвідчують його особу ( а.с. 84).

15.12.2020 за результатами проведення позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу Київської області ОСОБА_3 заступником начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено довідку ( а.с. 49).

29.01.2021 року директором департаменту державної виконавчої служби направлено подання до Дисциплінарної комісії приватних виконавців про притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця ОСОБА_5 (а.с. 131-138).

Згідно Витягу з Протоколу №52 засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 04.02.2021 предметом обговорення було подання Міністерства юстиції України про притягнення приватного виконавця ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності за результатами позапланової невиїзної перевірки, яка проводилась на підставі звернення ОСОБА_4 . За результатами розгляду складом комісії задоволено подання Міністерства юстиції про притягнення приватного виконавця ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді припинення діяльності, про що видано наказ Міністерства юстиції України (а.с. 51-62, 72, 139-150).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 висловлено особисту позицію щодо обставин, пов`язаних навколо розгляду звернень в цілому і, як приклад, наведено доводи, які не містять персональних даних ані представників Міністерства юстиції України, ані суб`єктів звернень; обставини, які зазначені в абзаці 6 щодо органів державної влади повинно бути встановлено в межах компетенції представників державного органу, оскільки відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Інформація, викладена відповідачем не підлягає спростуванню, оскільки не містить юридичного складу правопорушення, подана відповідачем відповідно до ст. 34 Конституції України.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

У статтях 28, 68 Конституції України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність.

Разом з тим у статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Враховуючи наведене, беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Згідно із статтею 277 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Відповідно до частини першої статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

У пунктах 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

За положеннями статті 29 Закону України "Про інформацію" суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому, суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

У рішенні ЄСПЛ у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom» від 26 листопада 1991 року суд зазначив, що повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства».

Колегія суддів зважає на те, що Міністерство юстиції України є органом державної влади і, інформація, викладена відповідачем у статті, стосується діяльності Міністерства як органу уповноваженого на виконання функцій держави.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Міністерство юстиції України є центральним органом державної влади, а перебування певних осіб на посадах, пов`язаних зі здійсненням функцій держави передбачає не тільки захист прав цих осіб, а й додаткові правові обтяження, тобто, обіймаючи певні посади вони погоджуються «виставляти» себе на публічне політичне обговорювання та підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції.

З огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб та державних органів, є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки пересічного громадянина. З огляду на це, доводи апеляційної скарги про те, що поширена інформація порочить честь, гідність та ділову репутацію Міністерства не приймаються судом до уваги.

Відповідач, даючи оцінку подіям, пов`язаних з розглядом звернень громадян певним державним органом, висловив свої власні погляди (позицію), судження з огляду на співставлення певних обставин, які мали місце, і стосувалися діяльності Міністерства юстиції України. Оспорювана інформація є критичною оцінкою діяльності позивача як органу державної влади, і така інформація поширена відповідачем не з явним злим умислом, а саме з метою доведення до громадськості особистих власних міркувань щодо діяльності цього органу, що, на його, відповідача, думку, становить певний суспільний інтерес.

Отже, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки зазначена в абзаці 6 інформація, спростування якої вимагає Міністерство юстиції України, не носить характеру завідомо неправдивих відомостей та є оціночним судженням, а тому не підлягає спростуванню. Окрім того, Міністерством юстиції України не надано доказів на підтвердження недостовірності вищевказаної поширеної інформації, яка, на думку представника позивача, порушує Міністерства права на недоторканність ділової репутації.

Щодо відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання про призначення лінгвістичної експертизи колегія суддів зауважує, що обов`язкове призначення судом експертизи визначено статтею 105 ЦПК України. У справах про захист честі, гідності та ділової репутації процесуальний закон не передбачає обов`язкового призначення судом експертизи, проте і не містить заборони на її призначення, що підтверджується судовою практикою (постанови Верховного Суду від 30 травня 2018 року, справа № 758/10744/14-ц, провадження № 61-8076св18; від 04 листопада 2020 року, справа № 757/30984/18-ц, провадження № 61-12258св20, від 27 січня 2021 року, справа № 753/13197/18, провадження № 61-19524св19; від 19 березня 2021 року, справа № 761/47732/18, провадження № 61-23309св19).

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Наявність клопотання сторони про призначення експертизи у справі, за відсутності передбачених статтею 105 ЦПК України умов, необхідних для її призначення, не є безумовною підставою для призначення судом відповідної експертизи у справі.

Згідно ст. 106 ЦПК України, Міністерство юстиції України мало право самостійно надати висновок експерта, складений на замовлення, проте таким правом не скористався.

У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 757/56330/18-ц зазначено, що визначення поняття «оціночні судження» міститься у законі - статті 30 Закону України «Про інформацію», а відтак тлумачення цього поняття є питанням права, які суд повинен вирішувати самостійно, про що також зазначав Європейський суд з прав людини (справа «Дмітрієвський проти Росії»).

З огляду на наведене, відмова суду першої інстанції у задоволенні клопотання з тих підстав, що для вирішення питань, які поставлені експертам, спеціальні знання не є необхідними, не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції по суті.

Не приймаються до уваги колегії суддів і посилання скаржника на позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 29.11.2019 року у справі № 761/44367/17, оскільки обставини цієї справи відрізняються від обставин справи, що переглядається.

Отже, доводи апеляційної скарги, які є подібними доводам позовної заяви, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Росохи С.В. в інтересах Міністерства юстиції України підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Росохи Світлани Василівни в інтересах Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 26 жовтня 2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

О.В. Борисова