КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
=====================================================================
Справа №760/6627/20 Головуючий у І інстанції Укаїнець В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управ-Дом» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ТОВ «Управ-Дом» звернулося до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що є управителем та надає житлово-комунальні послуги в житлово-офісному комплексі, що знаходиться по АДРЕСА_1 на підставі договору від 25 листопада 2013 року № 25/11 на забезпечення введення в експлуатацію, утримання, обслуговування будинку та прибудинкової території, постачання комунальних послуг житлового комплексу, укладеного з забудовником та балансоутримувачем ТОВ «ГРАД ІНВЕСТ».

На зборах співвласників зазначеного будинку переважна більшість мешканців підтримали пропозицію ініціативної групи щодо визначення з 01 липня 2016 року управителем комплексу ТОВ «Управ-Дом».

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

29 липня 2014 року між ТОВ «Управ-Дом» та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Відповідно до п. 3 договору розмір щомісячної плати за надані послуги становить 05 гривень 99 копійок за один квадратний метр загальної площі.

Пунктом 10 цього договору передбачений обов`язок споживача оплачувати послуги в установлений цим договором строк.

З 20 квітня 2017 року тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для ТОВ «Управ-Дом» затверджено розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради від 03 квітня 2017 року № 386 в розмірі 06 гривень 41 копійки.

11 квітня 2018 року вступило в дію розпорядження виконавчого органу Київської міської ради від 07 березня 2018 року № 371, відповідно до якого тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для ТОВ «Управ-Дом» затверджено в розмірі 09 гривень 38 копійок.

Відповідач постійно користується житлово-комунальними послугами, але сплачує за них не в повному обсязі. Таким чином, за період з квітня 2017 року по січень 2020 року виникла заборгованість у сумі 7118 гривень 42 копійки.

Загальний розмір заборгованості складає 7700 гривень 98 копійок, з яких: 7118 гривень 42 копійок - основний борг; 187 гривень 96 копійок - три проценти річних від простроченої суми; 394 гривні 60 копійок - втрати від інфляції.

На підставі викладеного в позові, ТОВ «Управ-Дом» просило суд першої інстанції задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Управ-Дом» заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 7118 гривень 42 копійки, інфляційні втрати в розмірі 394 гривні 60 копійок, три проценти річних у розмірі 187 гривень 96 копійок та судовий збір у сумі 2102 гривні.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги скаржник зазначає, що позивач не повідомив скаржника ні в усній, ні в письмовій формі про зміну істотних умов укладеного між сторонами договору, а саме про зміну тарифу, а також не пропонував укласти будь-яку додаткову угоду чи договір щодо зміни тарифів, чим було порушено права відповідача як сторони договору. матеріали справи не містять доказів того, що позивач пропонував укласти додатковий договір або внести відповідні зміни до уже укладеного договору від 29 липня 2014 року, отже суд першої інстанції не повною мірою оцінив докази, що містяться в матеріалах справи.

Окрім того, в доводах апеляційної скарги зазначає, що розглядаючи справу в порядку спрощеного провадження без виклику осіб, які беруть участь у справі, суд першої інстанції порушив право на доступ до суду, позбавивши можливості оскаржити дії позивача, які становлять втручання в права користувача послуг.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі на адресу суду апеляційної інстанції не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року було призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням такого.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «Управ-Дом» є управителем та надає житлово-комунальні послуги в житлово-офісному комплексі, що знаходиться по АДРЕСА_1 на підставі договору від 25 листопада 2013 року № 25/11 на забезпечення введення в експлуатацію, утримання, обслуговування будинку та прибудинкової території, постачання комунальних послуг житлового комплексу, укладеного з забудовником та балансоутримувачем ТОВ «ГРАД ІНВЕСТ» (а.с. 14-18).

На зборах співвласників зазначеного будинку переважна більшість мешканців підтримали пропозицію ініціативної групи щодо визначення з 01 липня 2016 року управителем комплексу ТОВ «Управ-Дом», що підтверджується протоколом від 06 квітня 2016 року (а.с. 19-22).

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

29 липня 2014 року між ТОВ «Управ-Дом» та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с. 23-27).

Відповідно до п. 3 договору розмір щомісячної плати за надані послуги становить 05 гривень 99 копійок за один квадратний метр загальної площі.

Пунктом 10 цього договору передбачений обов`язок споживача оплачувати послуги в установлений цим договором строк.

З 20 квітня 2017 року тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для ТОВ «Управ-Дом» затверджено розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради від 03 квітня 2017 року № 386 в розмірі 06 гривень 41 копійки.

11 квітня 2018 року вступило в дію розпорядження виконавчого органу Київської міської ради від 07 березня 2018 року № 371, відповідно до якого тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для ТОВ «Управ-Дом» затверджено в розмірі 09 гривень 38 копійок.

Зазначена інформація була оприлюднена в офіційному виданні газети «Хрещатик» від 26 квітня 2017 року № 46/4959) та 06 квітня 2018 року № 38(5089) в розділі «Документ» (а.с. 159, 160).

Інформація про розмір та склад тарифу, періодичність надання послуг була розміщена на дошках оголошень у секціях будинку, про що було дано оголошення в офіційному виданні газети «Хрещатик» від 02 вересня 2016 року № 93(4863) та 15 вересня 2017 року № 96(5009) в розділі «Реклама» (а.с. 161, 162).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території є обґрунтованими та доведеними, а відповідачем не спростовано вимоги позивача та наданий суду розрахунок заборгованості.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до положення ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у залежності від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, централізоване опалення тощо), 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточний ремонт тощо), 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки наявними у матеріалах справи належними, допустимими та достовірними доказами підтверджується факт існування у ОСОБА_1 заборгованості по наданим йому ТОВ «УПРАВ-ДОМ» послугам з утримання будинку та прибудинкової території, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про стягнення цієї заборгованості з відповідача на користь позивача.

Відповідно, правильним є і висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат, оскільки між сторонами існує грошове зобов`язання, яке виникло з договірного обов`язку відповідача оплачувати позивачу надані йому житлово-комунальні послуги, а відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Тому, вимога позивача про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних відповідає діючому законодавству України та обґрунтовано задоволена судом.

Необґрунтованими є і доводи апеляційної скарги про те, що позивач не повідомив відповідача про зміну тарифів, виходячи з наступного.

Пункт 5 статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 02.09.2011 року) визначає, що у разі зміни вартості житлово-комунальних послуг виконавець не пізніше ніж за 30 днів повідомляє про це споживача з визначенням причин зміни вартості та наданням відповідних обґрунтувань з посиланням на погодження відповідних органів.

На виконання вимог зазначеної статті позивачем були розміщені оголошення про збільшення тарифу в офіційному друкованому органі Київської міської ради - газеті «Хрещатик».

Такий спосіб повідомлення споживачів про збільшення тарифів, як публікація у друкованих засобах масової інформації, передбачений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 30.07.2012 року №390 «Про затвердження Порядку доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад», в зв`язку із чим необґрунтованими є посилання ОСОБА_1 на те, що його не було належним чином повідомлено про зміну тарифів.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було позбавлено відповідача права на суд та розглянуто справу в порядку спрощеного провадження без виклику осіб, які беруть участь у справі, то суд апеляційної інстанції оцінює такі доводи апеляційної скарги критично, з урахуванням такого.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 274 ЦПК України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

З аналізу вказаних норм процесуального права та змісту заявлених позовних вимог вбачається, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дана справа є малозначною, ціна позову становить 7700 грн. 98 коп., а справа за своїм змістом є незначної складності, а тому дійшов вірного висновку, що дана цивільна справа може бути розглянута судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, доводи апеляційної скарги, щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення суду в апеляційному порядку.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управ-Дом» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач

Судді: