Справа № 351/612/21
Провадження № 22-ц/4808/1399/21
Головуючий у 1 інстанції Собко В.М.
Суддя-доповідач Томин О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Горейко М.Д., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду, ухвалене суддею Собком В.М. 1 липня 2021 року в м. Снятині у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 05.04.2018 у селищі Отинія Коломийського р-ну Івано-Франківської обл. біля АЗС «АВІАС» між позивачем та відповідачем було укладено договір позики №1, згідно якого позикодавець ОСОБА_1 , передала, а позичальник, ОСОБА_2 прийняв грошові кошти у сумі 50000,00 грн. Крім цього 16.05.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики №2, згідно якого позикодавець ОСОБА_1 , передала, а позичальник ОСОБА_2 прийняв грошові кошти у сумі 55000,00 грн.

Позивач вказує, що договори укладено у письмовій формі у вигляді розписок, написаних і підписаних відповідачем особисто. При цьому сторони домовились, що вказані кошти у сумі 105000,00 грн. позичальник зобов`язується використати для купівлі будівельних матеріалів та будівництва приміщення магазину у селищі Отинія в строк до кінця літа 2018 року.

Однак ОСОБА_2 у вказаний термін свої зобов`язання не виконав і отриманих у борг коштів ОСОБА_1 не повернув. На неодноразові звернення позикодавця до нього з проханням повернути борг не реагував.

Позивач зверталася у поліцію з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 . Але на таке звернення їй було надано роз`яснення, що між нею та ОСОБА_2 існують цивільно-правові відносини, які підлягають розгляду у суді у порядку цивільного судочинства.

З огляду на наведене просила суд стягнути із ОСОБА_2 105000,00 грн. боргу, 20000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Снятинського районного суду від 1 липня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість згідно розписки у сумі 50000,00 грн. та 500,00 грн. судових витрат. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення в оскаржуваній частині незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору №2 від 16.05.2018 року. Але укладені договори №1 та №2 відповідають вимогам ч. 2 ст. 1047 ЦПК України. Відповідно до даної статті оригінал розписки знаходиться в позивача, а отже це підтверджує факт отримання грошей відповідачем. Крім того грошові кошти і розписка давались в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які можуть підтвердити факт отримання грошей відповідачем.

Також судом першої інстанції не взято до уваги та не надано належну оцінку довідці, виданій Коломийським РВП ГУНП в Івано-Франківській області від 08.04.2021 року за результатами перевірки звернень позивача, згідно якої під час проведення перевірки працівниками поліції встановлено, що в 2018 році ОСОБА_2 усно домовився з ОСОБА_1 про те, що збудує їй магазин в смт. Отинія на території ринку, оскільки являється приватним підприємцем у сфері надання будівельних послуг. Однак, судом не витребувано, не оглянуто та не надано оцінки вищевказаним матеріалам перевірки по її заявах.

Вважає, що суд критично надав оцінку письмовим поясненням свідків, які помилково вказали, що вони були присутні при передачі коштів 09.05.2018 року, а не 16.05.2018 року, оскільки дане являється опискою. Позивач забезпечувала явку свідків на кожне засідання, однак суд наполягав на долученні письмових пояснень, які писались у приміщенні суду, де не можливо було сконцентруватись, тому і зроблено описку. На прохання допитати свідків в суді було відмовлено.

Крім того вказує, що судом першої інстанції безпідставно проігноровано доводи щодо відшкодування моральної шкоди, не надано їм належної оцінки та не обґрунтовано відмовлено. Відповідач завдав моральної шкоди позивачу, яка полягає в тривалості вимушених змін у життєвих стосунках та організації її життя. Також, погіршився стан здоров`я позивача.

Просить Рішення Снятинського районного суду від 1 липня 2021 року змінити та постановити нове, яким стягнути з відповідача заборгованість згідно розписки від 16.05.2018 року у сумі 55000,00 грн., а також 20000 грн. моральної шкоди. В решті рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.

Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся про час та місце розгляду справи належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог, то апеляційним судом переглядається лише в цій частині.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно копії наданої розписки ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 5 квітня 50000,00 грн. як аванс другого магазину (а.с. 6).

Встановлено також, що на скопійованих сторінках блокноту, долучених до матеріалів справи, написаних від руки 05.04.2018 року зазначено, що ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в м. Отинія аванс у сумі 30000,00 грн. + 20000,00 грн. на будівництво магазину (а.с. 8).

Згідно з копією Рахунку-Фактури №CRO-000137 від 09.05.2018 року на заводі «Прокатний» ОСОБА_2 було замовлено панелі на суму 54263,00 грн. із датою виконання 16.05.2018 року. При цьому документ належним чином не підписаний, на ньому від руки невідомою особою без підпису та дати зазначено «оплачено 55000 тисяч, узяв у ОСОБА_5 » (а.с. 7).

Відповідно до копії повідомлення Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області №4783/108/56-2021 від 08.04.2021 та копії Довідки від 08.04.2021 року письмові звернення ОСОБА_1 з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 були зареєстровані у журналі ЄО під №3238 від 16.03.2021, №3625 від 26.03.2021, №4160 від 06.04.2021, та розглянуті. При цьому в ході перевірки було опитано ОСОБА_2 , встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачаються ознаки цивільно-правових відносин. Рекомендовано заявнику для захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав чи інтересів звернутися до суду в порядку цивільного судочинства (а.с. 16).

Також суду були представлені письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які є родичами позивачки ОСОБА_1 , у яких вони зазначили, що були присутні 05.04.2018 при передачі ОСОБА_1 у борг ОСОБА_2 коштів у сумі 50000,00 грн. та 09.05.2018 при передачі ОСОБА_1 у борг ОСОБА_2 коштів у сумі 55000,00 грн. (а.с. 31-36).

Крім цього до матеріалів справи долучені скопійована сторінка блокноту, на якій написано від руки ОСОБА_6 , що він взяв у ОСОБА_1 75000,00 грн. на матеріали магазину 31 березня 2018, та копія Рахунку-Фактури №CRO-000021 від 08.02.2018 року, згідно якої на заводі «Прокатний» ОСОБА_2 було замовлено матеріали на суму 81330,50 грн. із датою виконання 15.02.2018 року (а.с. 8, 17).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач своєчасно не виконав взяті на себе зобов`язання, взяті на себе 05.04.2018 року згідно наданої розписки. Однак позивачем не доведено факту укладення між нею та відповідачем договору позики 16.05.2018 року на суму 55000,00 грн., оскільки не долучено до матеріалів справи належних доказів укладення такого договору, а покази свідків розцінюються судом критично, оскільки такі є родичами позивача, і згідно наданих ними пояснень кошти були передані відповідачу 09.05.2018 року, тоді як позивач стверджувала про укладення такого договору 16.05.2018 року. Також позивачем не надано доказів спричинення їй моральної шкоди, яка б була завдана незаконними діями відповідача.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У правових висновках у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17 зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Така ж позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі №319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі №604/1038/16.

Обґрунтовуючи позов в частині стягнення з відповідача боргу в сумі 55000,00 грн., позивач посилалась на те, що з даного приводу відповідачем була власноручно написана розписка 16.05.2018 року в селищі Отинія Коломийського району Івано-Франківської області біля АЗС «Авіас».

Однак судом першої інстанції правильно встановлено, що на підтвердження таких обставин ОСОБА_1 не надано письмового договору, який би відповідав вимогам вищевказаних норм права та посвідчував факт передання вказаної грошової суми позичальнику.

Зазначення на Рахунку-Фактурі №CRO-000137 від 09.05.2018 року при замовленні на заводі «Прокатний» ОСОБА_2 панелей на суму 54263,00 грн. невідомою особою без підпису та дати «оплачено 55000 тисяч, узяв у ОСОБА_5 » (а.с. 7) таким служити не може, оскільки не містить ні зазначення особи позичальника та його підпису, ні часу укладення договору, ні інших умов отримання позичальником коштів та зобов`язання їх повернення. Також таке посилання жодним чином не підтверджує обставини отримання нової позики 16.05.2018 року.

Таким чином матеріали справи не містять відомостей щодо отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 55000,00 грн. у позику 16.05.2018 року.

Схожі висновки викладені і Верховним Судом в постанові від 06.04.2020 року у справі №464/5314/17 (провадження №61-10789св18).

Що стосується посилань апелянта на те, що факт укладення договору позики 16.05.2018 року підтверджується письмовими поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які долучені до матеріалів справи в суді першої інстанції, то суд обґрунтовано відхилив такі, оскільки дані свідки перебувають з позивачем у родинних відносинах, а тому до їх показів слід віднестися критично, і згідно наданих ними пояснень кошти були передані відповідачу 09.05.2018 року, а не 16.05.2018 року (а.с. 31-36). До того ж показання свідка у розумінні статті 218 ЦК України не є належним доказом щодо виконання умов правочину, в тому числі і щодо передання грошових коштів, однією із його сторін.

Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди.

Як зазначено в ухвалі Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №953/1331/20 (провадження №61-16604ск20) укладений між сторонами у справі договір позики, як і положення статті 1050 ЦК України, не передбачають такого виду відповідальності, як відшкодування моральної шкоди.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду, заявник в суді апеляційної інстанції не надала.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду в суді першої інстанції, їм надана належна правова оцінка, висновків суду вони не спростовують. Правові підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Частиною шостою статті 9 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Снятинського районного суду від 1 липня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Снятинського районного суду від 1 липня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: М.Д. Горейко

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 01 листопада 2021 року.