УХВАЛА

20 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 756/5592/18

провадження № 61-5041св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мирошниченко Юлія Юріївна,

треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 27 вересня 2019 року у складі судді

Гуцал О. П., та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року

у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства

з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК Вектор Плюс»), Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мирошниченко Ю. Ю., треті особи - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), про визнання протиправними та скасування рішення державного реєстратора, визнання договору про відступлення прав за іпотечним договором частково недійсним.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 09 квітня 2008 року між

ВАТ «Сведбанк», що змінило свою назву на ПАТ «Омега Банк», та позивачем укладено кредитний договір № 0704/0408/45-011 на купівлю житлової нерухомості, згідно якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 16 000,00 дол. США під 11,90 % річних, строком користування до

09 квітня 2033 року. В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитом 09 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та банком укладено іпотечний договір № 0704/0408/45-011-Z-1, згідно до якого ОСОБА_1 надав банку

в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

10 листопада 2016 року під час ознайомлення з матеріалами справи

№ 323/1762/16-ц позивачу стало відомо про існування договору про відступлення прав за іпотечними договорами між Банком та ТОВ «ФК Вектор Плюс», перелік яких наведено у додатку № 1 до цього договору (в тому числі за іпотечним договором з позивачем), який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом м. Києва Заєць І. О.

05 січня 2017 року позивач отримав відповідь на звернення від Міністерства юстиції України про те, що державну реєстрацію договору про відступлення прав за іпотечними договорами між банком та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» в частині передачі права вимоги за іпотечним договором здійснено як реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 01 грудня

2012 року Мирошниченко Ю. Ю.

Мирошниченко Ю. Ю. провела незаконну державну реєстрацію за договором про відступлення прав між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» від

28 листопада 2012 року за іпотечним договором № 0704/0408/45-011-Z-I, укладеним 09 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 ,

а ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» уклали вказаний договір

з порушенням законодавства України.

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав

у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 24 вказаного Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо, зокрема, заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію.

Тобто у Мирошниченко Ю. Ю. , яка нотаріально не посвідчувала договір про відступлення прав, були відсутні повноваження для вчинення реєстраційних дій за наведеним договором при внесенні відомостей до Державного реєстру іпотек, тому її дії були неправомірними. Новий іпотекодержатель -

ТОВ «ФК «Вектор плюс», з урахуванням вимоги Закону № 1952-IV про одночасність посвідчення договору про відступлення прав та реєстрації обтяження, повинен був відразу після засвідчення договору про відступлення прав звернутися до Заєць І. О. з відповідним повідомленням про реєстрацію змін обтяження нерухомого майна іпотекою, однак цього не зробив.

У зв`язку із зазначеним позивач просив суд визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мирошниченко Ю. Ю. щодо внесення 01 грудня 2012 року в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно даних про іпотекодержателя -

ТОВ «ФК «Вектор Плюс» за іпотечним договором № 0704/0408/45-011-Z-1, укладеним 09 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого

є ПАТ «Омега Банк» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області

Студенцовим О. В., реєстровий № 985, та визнати недійсним договір про відступлення прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012 року, який був укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», в частині передачі прав по іпотечному договору № 0704/0408/45-011-Z-1, укладеному 09 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого

є ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_1 , посвідченому приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області

Студенцовим О. В., реєстровий № 985.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 27 вересня

2019 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Суди виходили з того, що нотаріус діяв в межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним на час вчинення спірної реєстраційної дії законодавством,

а оскільки позовна вимога про визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором є похідною від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса, то необхідно відмовити в задоволенні і цих позовних вимог.

Аргументи учасників справи

14 березня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року

у справі № 21-357а14, зокрема, частину п`яту статті 3 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (чинного на момент прийняття рішення), яким передбачено, що нотаріус проводить державну реєстрацію права власності на нерухоме майно або на об`єкт незавершеного будівництва виключно у випадку вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном. На момент виникнення спірних правовідносин законодавством не було передбачено можливість проведення державної реєстрації речових прав на об`єкт нерухомого майна нотаріусом без вчинення ним нотаріальної дії, пов`язаної із переходом таких прав на об`єкт і нерухомості. Тобто повноваження нотаріусів на виконання реєстраційних дій у Державному реєстрі і прав пов`язуються законодавцем із вчиненням нотаріальної дії з нерухомим майном.

Ураховуючи викладене, у Мирошниченко Ю. Ю. , яка нотаріально не посвідчувала договір про відступлення прав за іпотечним договором від 28 листопада

2012 року, були відсутні повноваження для вчинення реєстраційних дій за вказаним договором при внесенні відомостей до Державного реєстру іпотек та згідно з частиною шостою статті 15 Закону N 1952-ІV її дії були неправомірними.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначено, що наведені

у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушив норми процесуального права та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений

у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року у справі

№ 21-357а14).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані

у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбаченихпунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини

Суди встановили, що 09 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та позивачем укладено кредитний договір № 0704/0408/45-011 на купівлю житлової нерухомості, згідно якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 16 000,00 дол США під 11,90 % річних, строком користування до

09 квітня 2033 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 09 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» укладено іпотечний договір № 0704/0408/45-011-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Студенцовим О. В., згідно до якого ОСОБА_1 надав банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником

ВАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу №15, відповідно до умов якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, в тому числі за кредитним договором від 09 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та

ВАТ «Сведбанк».

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами, перелік яких наведено у додатку № 1 до цього договору (в тому числі за Іпотечним договором з позивачем), який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І. О.

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступає ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитним договорам, укладеним з боржниками, право вимоги якої належить клієнту, в тому числі за кредитним договором із позивачем, та договір про передачу прав за іпотечним договором, перелік яких наведено у додатку № 1 до цього договору (в тому числі за іпотечним договором із позивачем), який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом м. Києва Мироник О. В.

Згідно з листом Міністерства юстиції України від 30 грудня 2016 року державну реєстрацію договору про відступлення прав за іпотечними договорами між банком та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» в частині передачі права вимоги за іпотечним договором здійснено 01 грудня 2012 року як реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мирошниченко Ю. Ю.

Позиція Верховного Суду

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений

у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не

є подібними, то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі (є аналогічними) предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (див. постанови Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц (провадження № 14-285цс18), від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

У справі, що переглядається, предметом позову є вимога власника до іпотекодержателя та приватного нотаріуса про визнання протиправними

і скасування рішення державного реєстратора, визнання договору про відступлення прав за іпотечним договором частково недійсним. Підстави позову: порушення порядку проведення державної реєстрації обтяження на підставі договору про відступлення прав по іпотечному договору у зв?язку

з відсутністю у нотаріуса повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію без вчинення нотаріальної дії з майном. Тому і укладення вказаного договору порушує законодавство України, оскільки не додержана вимога про одночасність посвідчення договору про відступлення прав та реєстрації обтяження.

У справі № 21-357а14 предметом адміністративного позову є вимога власника до реєстраційної служби про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на будівлю за банком та зобов`язання внести до Державного реєстру прав на нерухоме майно відповідний запис про реєстрацію права власності на будівлю за позивачем. Підстави позову: відповідач не мав права приймати будь-які рішення про реєстрацію (перереєстрацію) об`єкта нерухомості на користь третіх осіб з огляду на обтяження цього майна арештом на підставі постанови слідчого про заборону на відчуження нерухомого майна. Суди встановили, що рішення про державну реєстрацію права власності на спірну будівлю за банком прийнято

у момент, коли в реєстрі заборон були наявні записи про заборону відчуження вказаного нерухомого майна.У постанові Верховного Суду України від

11 листопада 2014 року у справі № 21-357а14 зроблено висновок, що наявність

в Єдиному реєстрі заборон запису про заборону відчуження майна

є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.

Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені

у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року у справі

№ 21-357а14 та на які містяться посилання у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року у справі № 21-357а14, на які посилався ОСОБА_1 у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не

є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження з цієї підстави. Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про закриття касаційного провадження з підстав, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що судом порушено норми процесуального права (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 396, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від

27 вересня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року у справі № 756/5592/18.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук