Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/2186/21
Провадження №: 2/332/1256/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
Головуючого судді: Марченко Н.В.
при секретарі: Литвиненко І.Т.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Заводського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради в особі відділу реєстрації фізичних осіб по Заводському району про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
07.06.2021 до Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради в особі відділу реєстрації фізичних осіб по Заводському району про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що їй на праві приватної власності, згідно договору дарування від 26.12.2003 року належить житловий будинок АДРЕСА_1 . У вказаному будинку також зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , але з 2000 року відповідач у будинку не проживає та не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у будинку не має. Реєстрація відповідача за зазначеною адресою створює певні перешкоди, адже вона сплачує комунальні платежі за відповідач, крім того, планує продати будинок. У зв`язку з цим позивачка просить суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.
Ухвалою суду від 01.07.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, надала аналогічні пояснення , які вказані у позові.
У судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_4 яка суду пояснила, що відповідач не проживає у будинку з 2000 року його речі у будинку відсутні.
Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивачці на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування від 26.12.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Соха О.Б., зареєстровано в реєстрі за № 2382 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 7-8).
У відповідності до інформації департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 30.07.1996 року по теперішній час.
Відповідно до ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
На підставі аналізу досліджених доказів, а також покази свідка суд дійшов висновку про підтвердження обставин, викладених у позові, та обґрунтованість доводів позивачки щодо підстав визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке перебуває у власності позивачки.
Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно роз`яснень у п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України).
У цій справі, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього власника, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.
Така позиція також викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17 провадження № 14-64цс20.
Таким чином, з аналізу вищезазначених норм вбачається, що, якщо права власника житла порушені, він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування належним йому майном, тому суд вважає, що позивачка правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав.
Враховуючи те, що дослідженими судом доказами підтверджується факт того, що відповідач не проживає зазначеному вище житлі, його реєстрація в зазначеному житловому будинку порушує права позивачки, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням, що є підставою для зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою у встановленому законом порядку.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Що стосується позовної вимоги про зняття з реєстраційного обліку відповідача, суд вважає, що така вимога не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо.
Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можливо лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв`язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).
Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування.
Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Орган реєстрації, керуючись ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, зобов`язаний зняти відповідача з реєстрації.
Тому, виходячи з правового аналізу норм закону, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку відповідача.
Керуючись ст.ст. 263-265, 268, 280-284, 288 ЦПК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору : Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради в особі відділу реєстрації фізичних осіб по Заводському району про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 .
У задоволені решти позовних вимог відмовити.
Повний текст рішення виготовлено 29.10.2021 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя Н.В. Марченко