Постанова

Іменем України

27 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 2121/2-1434/11

провадження № 61-5206св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,

стягувач - Публічне акціонерне товариство комерційного банку «Приватбанк»,

особа, дії якої оскаржуються - старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Лепської Аліни Володимирівни, правонаступником якого є відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Дубковим Іваном Степановичем , на ухвалу Цюрупинського районного суду Херсонської області від 19 листопада 2019 року в складі судді Никифорова Є. О. та постанову Херсонського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року в складі колегії суддів: Ігнатенко П. Я., Воронцової Л. П., Полікарпової О. М.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст скарги

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця ВПВР управління державної виконавчої служби ГТУЮ

у Херсонській області Лепської А. В. (далі - державний виконавець).

Вимоги за скаргою мотивовані тим, що у вересні 2019 року вона дізналась про наявність виконавчого провадження № 52493599, яке знаходиться

у провадженні державного виконавця Лепської А. В.

04 жовтня 2016 року постановою головного державного виконавця Олешківського РВ ДВС ГТУЮ Брязкало Л. О. відкрито виконавче провадження

№ 52493599 з примусового виконання виконавчого листа № 2121/2-1434/11, виданого 19 лютого 2015 року Цюрупинським районним судом Херсонської області про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь ПАТ КБ «Приватбанк» в сумі 280 556,79 грн. У ході виконавчого провадження за вказаним листом, 04 жовтня 2016 року головним державним виконавцем Брязкало Л. О. накладено арешт на все належне боржнику рухоме та нерухоме майно з оголошенням заборони на його відчуження.

Постановою від 09 січня 2019 року виконавче провадження прийнято до виконання державним виконавцем Лепською А. В., якою 19 квітня 2019 року вдруге накладено арешт та описано нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване на праві приватної власності за боржником. 03 липня 2019 року постановою державного виконавця Лепської А. В. втретє в рамках зазначеного виконавчого провадження в межах суми боргу накладено арешт на все майно боржника, на підставі якої зареєстровано обтяження в Державному реєстрі.

Такі дії державного виконавця суперечать вимогам статей 1, 2, 18, 56 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки арешт на майно боржника накладається одноразово, а постанова про опис та арешт майна боржника від 19 квітня 2019 року та постанова про арешт майна боржника від 03 липня

2019 року не відповідають порядку накладення арешту на майно боржника, передбаченому статтею 56 зазначеного Закону.

Постановою державного виконавця від 14 травня 2019 року призначено суб`єкта оціночної діяльності для здійснення оцінки належного їй житлового будинку за вказаною адресою - ТОВ «Сейв Компані». В результаті проведення оцінки,

23 травня 2019 року складено звіт про незалежну грошову оцінку житлового будинку, згідно якого ринкова вартість об`єкту оцінки становить 308 000,00 грн. У звіті зазначено, що вільний доступ до будинку відсутній, а тому технічний стан будинку припускається задовільний. При цьому, в матеріалах виконавчого провадження відсутні документи, які б підтверджували цей факт. Вважає, що такі дії державного виконавця не відповідають вимогам закону та зазначає, що під час проведення оцінки не було здійснено огляду житлового будинку, суб`єкт оціночної діяльності не встановив, не дослідив характеризуючі ознаки будинку особисто, отже не мав достатніх та належних підстав для проведення оцінки

і складення звіту.

Державним виконавцем Лепською А. В. 03 липня 2019 року направлено заявку до Херсонської філії Державного підприємства «Сетам» на реалізацію будинку, що не відповідає вимогам закону, оскільки під час вчинення дій по зверненню стягнення на майно чинним законодавством передбачено винесення постанови. Звернення стягнення на майно здійснюється на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, проте виконавче провадження № 52493599 відкрито з примусового виконання виконавчого листа № 2121/2-1434/11 від

19 лютого 2015 року про стягнення боргу на користь ПАТ КБ «Приватбанк»

в сумі 280 556,79 грн. В матеріалах виконавчого провадження відсутній технічний паспорт або будь-якої іншої технічної документації на житловий будинок, а також звернення державного виконавця про виготовлення таких документів.

Державним виконавцем не враховано, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, а тому стягнення звертається на виділену судом частку боржника.

Обґрунтовуючи підстави для поновлення строку на подання скарги на дії державного виконавця зазначила, що тривалий час була відсутня за своїм місцем проживання, що підтверджується поштовими конвертами про невручення надісланих державним виконавцем документів. При цьому, про виконавче провадження, зокрема і про оцінку її майна, вона дізналася лише

09 жовтня 2019 року після ознайомлення її представника з матеріалами виконавчого провадження, тому строк подання скарги пропущений нею

з поважних причин.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила:

- поновити строк для подання скарги;

- визнати незаконними дії державного виконавця Лепської А. В. щодо:

неодноразового накладення арештів на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

оцінки вказаного житлового будинку;

реалізації іпотеки вказаного житлового будинку на електронних торгах, проведених Херсонською філією Державного підприємства «СЕТАМ»;

- скасувати постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Лепської А. В. про опис і арешт майна (коштів) боржника від 19 квітня 2019 року та арешт майна боржника від

03 липня 2019 року;

- скасувати звіт про оцінку майна від 23 травня 2019 року, складений ТОВ «Сейв Компані» щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати заявку державного Лепської А.В. від 03 липня 2019 року на реалізацію житлового будинку за вказаною адресою.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Цюрупинського районного суду Херсонської області від 19 листопада 2019 року, залишеною без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року, у задоволенні скарги відмовлено.

Суди не встановили порушень, допущених державним виконавцем при прийнятті рішень про опис та арешт майна боржника, проведенні оцінки нерухомого майна та його реалізації, які б стали підставою для визнання неправомірними його дій, скасування рішень про арешт майна боржника, результатів оцінки майна та заявки на реалізацію майна.

Вимога ОСОБА_1 про скасування постанови старшого державного виконавця Лепської А. В. про опис і арешт майна (коштів) боржника від 19 квітня 2019 року та арешт майна боржника від 03 липня 2019 року на підставі того, що арешт на майно боржника накладається тільки одноразово, є необґрунтованою та не передбачена законом. Закон України «Про виконавче провадження» не містить заборон щодо неодноразового опису майна та арешту майно боржника, тому повторне накладення арешту не суперечить вимогам статті 56 цього Закону та не порушує прав боржника.

Наявність недоліків звіту про незалежну грошову оцінку житлового будинку, загальною площею 79,0 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , складеного 23 травня 2019 року

ТОВ «Сейн Компані», які б вплинули на результати оцінки, не встановлено.

В матеріалах справи відсутні докази невідповідності вказаного звіту вимогам нормативно-правових актів та наявності заниження вартості майна ОСОБА_1 .

В ході апеляційного розгляду адвокату Дубкову І. С. неодноразово роз`яснювались наслідки невчинення процесуальних дій щодо доведення обставин, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі. Однак зазначені стороною позивача посилання на те, що не огляд об`єкту оцінки потяг невідповідність (заниження) вартості оцінки майна, - нічим не підтверджені.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що ОСОБА_1 не отримала жодного поштового відправлення, надісланого державним виконавцем за адресою її зареєстрованого місця проживання та місцезнаходження об`єкта оцінки та відповідно не надала до нього доступ суб`єкту оціночної діяльності для проведення огляду.

При поданні заявки на реалізацію будинку державною виконавчою службою дотримано форму, зміст та порядок її подачі. Будь-яких порушень при її підготовці старшим державним виконавцем Лепською А. В. судами не встановлено. Посилання скаржника на відсутність в матеріалах виконавчого провадження постанови про звернення стягнення на майно боржника, передбаченої частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» є необґрунтованими, оскільки згідно з зазначеною статтею звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. На виконання зазначеної норми державним виконавцем винесено постанову від 19 квітня 2019 року про опис та арешт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , на яке звернено стягнення, постанову від

14 травня 2019 року про призначення суб`єкта оціночної діяльності для здійснення оцінки житлового будинку та складено заявку на реалізацію майна, підписану та надіслану у передбачений Порядком про реалізацію арештованого майна спосіб.

Доводи ОСОБА_4 про те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, - не знайшли свого підтвердження та спростовані відомостями, наданими відділом державної реєстрації актів цивільного стану. Підстав передбачених законом для виділу частки при зверненні стягнення

у державного виконавця не було, враховуючи також, що вказаний будинок

в цілому є предметом іпотеки на забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 перед банком. Іпотека не припинена. У договорі купівлі-продажу про набуття

ОСОБА_1 у власність житлового будинку відсутні вказівки про надання згоди чоловіком або іншими особами на придбання будинку. Належність боржнику ОСОБА_1 будинку АДРЕСА_1 підтверджено нею та зафіксовано при укладенні договору іпотеки на забезпечення зобов`язань перед ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк». Таким чином, належних та допустимих доказів щодо статусу майна як спільної сумісної власності не надано ні в ході виконавчого провадження, ні в ході судового розгляду.

Доводи скаржника про те, що заборгованість в сумі 280 556,79 грн стягнута не на користь іпотекодержателя спростовуються наявними у справі доказами, оскільки іпотекодержателем по об`єкту обтяження, на який звернено стягнення, - є ЗАТ КБ «Приватбанк». Запису про припинення іпотеки - немає.

Посилання на те, що зазначений кредитний договір не забезпечений іпотекою, висновки суду не спростовують, оскільки державним виконавцем дотримано процедуру звернення стягнення, передбачену законом. Запис про обтяження (іпотеку) на вказаний будинок хоч і є забезпеченням за іншим кредитним зобов`язанням, однак перед тим самим банком, який є іпотекодержателем майна та стягувачем в даному виконавчому провадженні.

Аргументи учасників справи

У березні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить судові рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким її скаргу задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що всі документи, які їй надсилалися державною виконавчою службою, поверталися з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Судом не встановлено, що вона навмисно не отримувала ці листи та чи було їй взагалі відомо про відкриття зазначеного виконавчого провадження до вересня 2019 року. В матеріалах виконавчого провадження такі дані відсутні.

Постановою старшого державного виконавця Лепської А. В. призначено суб`єкта оціночної діяльності для здійснення оцінки її житлового будинку за вказаною адресою - ТОВ «Сейв Компані». 23 травня 2019 року оцінювачем підготовлено звіт про оцінку мого майна, згідно з яким ринкова вартість об`єкту оцінки становить 308 000,00 грн. При цьому у звіті зазначається, що вільний доступ до будинку відсутній. Продаж об`єкту оцінки буде проводитися в примусовому порядку. Оскільки власник об`єкту оцінки не надав доступ до внутрішніх приміщень об`єкту оцінки, технічний стан об`єкту оцінки припускається задовільним. Однак документи, які б підтверджували цей факт, в матеріалах виконавчого провадження відсутні. Підготовці та проведенню незалежної експертизи майна в будь-якому випадку передує ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього. Проте згідно зі звітом про оцінку майна від

23 травня 2019 року цього не відбулось. Ознайомлення з об`єктом майна включає в себе також дослідження оцінювачем наявності або відсутності інженерних комунікацій життє- та енергозабезпечення тощо. Звіт не містить інформації щодо місця знаходження об`єктів порівняння, оскільки місцем їх розташування вказано лише м. Одешки (Цюрупинськ) Херсонської області. Такі дані не дають можливості здійснити належне порівняння з врахуванням місця знаходження, пішохідною доступністю, відстанню до центральної частини міста тощо. Даний звіт не містить інформації, яким саме чином зроблено моніторинг ринку нерухомості, не надано доказів низької активності ринку нерухомості, на яку посилається оцінювач, та необґрунтовано чому при визначенні розміру торгу в 3-10 % застосовано саме 15 %. Дані обставини не дають можливості визначити початкову вартість нерухомого майна для його реалізації та свідчать про те, що проведена ТОВ «Сейв Компанія оцінка майна не відповідає пунктами 15, 16 Національного стандарту № 1, а тому вказаний звіт про оцінку майна неможна вважати достатньо обґрунтованим та об`єктивним. В порушення вимог пункту 54 Національного стандарту № 1 суб`єкт оціночної діяльності не зазначив у звіті джерело отримання додатку до звіту оцінки майна - матеріалів фотофіксації об`єкта оцінки. Їх дата створення та належність саме до об`єкту оцінки нічим не підтверджено. При цьому матеріали виконавчого провадження не містять будь-яких знімків. В постанові про опис та арешт майна від 19 квітня 2019 року відсутні дані про здійснення фотофіксації місця розташування, загального вигляду домоволодіння, його кімнат та підсобних приміщень, наявних комунікацій тощо. Такі висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висвітленою в постанові від 12 червня 2019 року' у справі

№ 308/12150/16-ц.

Постанови старшого державного виконавця Лепської А. В. про опис і арешт майна (коштів) боржника від 19 квітня 2019 року та арешт майна боржника від 03 липня 2019 року не відповідають порядку накладення арешту на майно боржника, передбаченому статтею 56 Закону. Якщо за судовим рішенням

з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику. З урахуванням порушень державним виконавцем вимог статей 1, 2, 18, частин другої, п`ятої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» заявка Лепської А В. до Херсонської філії Державного підприємства «СЕТАМ» на реалізацію її житлового будинку від 03 липня 2019 року також підлягає скасуванню.

Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Будинком одруження м. Душанбе 26 жовтня 1989 року вона перебуває у шлюбі

з ОСОБА_5 копію якого вона надала державному виконавцю.

У серпні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» подало відзив на касаційну скаргу,

в якому зазначає, що оскаржені судові рішення є законними і обґрунтованими,

а тому підстав для їх скасування немає.

Відзив мотивовано тим, що боржник зареєстрована за зазначеною адресою та саме на цю адресу направлялися копії всіх постанов державного виконавця та повідомлення про проведення оцінки майна. Заявник на виклики державного виконавця не з`являлася. Проникнути до будинку при складенні опису майна боржника не надалося за можливе так як двері ніхто не відкривав. Оцінювач не зміг проникнути в будинок, що є об`єктом оцінки, з вини боржника, що не реагував на виклики. Неодноразове накладення арешту на майно не заборонено законом та не порушує прав боржника. Винесення постанови про звернення стягнення на майно боржника законом не передбачено. Наявних документів, зокрема, технічного опису, зазначеного в договорі купівлі-продажу будинку, було достатньо для звернення стягнення на майно боржника. Заявник ухилялася від будь-яких дій що пов`язано з виконавчим провадженням, яка діяла не добросовісно, не отримуючи надісланих на її адресу документів виконавчого провадження, внаслідок чого звіт був складений без огляду об`єкта оцінки саме внаслідок таких дій боржника. Тому посилання боржника на невикористання державним виконавцем передбачених законом повноважень для примусового проникнення до житла - є безпідставним. На запити до органів РАЦС отримано відповідь, що боржник не перебуває у шлюбі, тому підстави для виділу частки боржника були відсутні Наявність іпотеки не перешкоджають зверненню стягнення на майно божника, оскільки цією іпотекою забезпечено вимоги стягувача - АТ КБ Приватбанк.

Таким чином встановлено, що державний виконавець при відкритті провадження та залученні оцінювача для оцінки майна боржника діяв в межах своїх повноважень і у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження», при цьому права чи свободи заявника не були порушені.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

В ухвалі Верховного Суду зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Суди встановили, що на підставі рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 09 жовтня 2014 року 19 лютого 2015 року видано виконавчий лист № 2121/22-1434/11 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 15 вересня 2008 року в сумі 280 556,79 грн.

Згідно постанови головного державного виконавця Олешківського РВ ДВС ГТУЮ Брязкало Л. О. від 04 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження

№ 52493599 з примусового виконання вказаного виконавчого листа.

Постановою головного державного виконавця Брязкало Л. О. від 04 жовтня 2016 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника та накладено заборону його відчуження.

Відповідно до постанови державного виконавця Лепської А. В. від 09 січня

2019 року виконавче провадження № 52493599 прийнято до виконання.

Згідно з копії повідомлення № 1185/03.1-26 від 08 лютого 2019 року заступника начальника Управління державної реєстрації - начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану О. Клименко у результаті перевірки даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян, актових записів про шлюб відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - не виявлено.

19 квітня 2019 року державним виконавцем у виконавчому провадженні

№ 52493599 винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, згідно якої описано та накладено арешт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватно власності ОСОБА_1 ..

Постановою від 14 травня 2019 року призначено суб`єкта оціночної діяльності - ТОВ «Сейв Компані» для здійснення оцінки вказаного житлового будинку.

Згідно звіту про оцінку майна станом на 23 травня 2019 року ринкова вартість об`єкту оцінки становить 308 000,00 грн.

Згідно листа № 8324/5 від 04 червня 2019 року державним виконавцем на адресу зареєстрованого місця проживання боржника - ОСОБА_1 надіслано повідомлення про результати оцінки майна згідно звіту про оцінку житлового будинку.

Постановою державного виконавця від 03 липня 2019 року накладено арешт на все майно боржника в межах суми боргу.

В матеріалах справи міститься копія заявки на реалізацію арештованого майна ОСОБА_1 - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 до ХФ ДП «Сетам» за підписом начальника УДВС ГТУЮ у Херсонській області Вакуленко Р. А.

Згідно з частиною першою статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У частинах другій, третій статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів

є недопустимим».

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний

і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК Українивизначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо визнання незаконними дій державного виконавця стосовно накладення арештів на житловий будинок та скасування постанов про арешт майна боржника

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон, тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження

і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону,

а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (пункт 6 частини третьої статті 18 Закону).

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону. Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

За змістом частин першої - третьої, п`ятої статті 56 Закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обов`язково зазначаються, зокрема, якщо опису підлягає будівля, споруда, приміщення, квартира - загальна площа, кількість кімнат (приміщень), їх площа та призначення, матеріали стін, кількість поверхів, поверх або поверхи, на яких розташоване приміщення (квартира), інформація про підсобні приміщення та споруди.

Аналіз наведених норм Закону свідчить, що ним передбачене неодноразове вчинення дій (прийняття рішень) щодо арешту майна боржника, залежно від стадії здійснення виконавчого провадження, що не можна вважати накладенням арешту на те ж майно з тих самих підстав. Тому суди зробили правильний висновок, що дії (рішення) державного виконавця щодо винесення постанов про опис та арешт майна боржника від 19 квітня 2019 року (житлового будинку), арешт майна боржника від 03 липня 2019 року (всього майна боржника в межах суми боргу)вчинені відповідно до статті 56 Закону та не порушують прав боржника.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо не проведення державним виконавцем виділу частки із арештованого майна, як спільного майна подружжя, оскільки суди встановили, що у державного виконавця не було підстав для такого виділу і заявником не надано доказів, що відповідне майно

є спільною сумісною власністю подружжя.

Колегія суддів також враховує, що заявник не зазначив, які її права чи свободи як боржника у зазначеному виконавчому проваджені порушені діями державного виконавця у зв?язку з тим, що це майно є предметом іпотеки за іншим кредитним зобов`язанням перед тим самим банком (стягувачем).

Щодо визнання незаконними дій державного виконавця стосовно оцінки житлового будинку та скасування результатів такої оцінки майна

Згідно частин третьої, п`ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі

№ 308/12150/16-ц (провадження № 14-187цс19) зроблено висновок, що «визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі

№ 821/197/18/4440/16 (провадження № 11-1200апп18).

… суд зробив обґрунтований висновок, що проведена ТОВ «Закарпатська ТЗБ» оцінка майна не відповідає пунктами 15, 16 Національного стандарту № 1,

а вказаний звіт про оцінку майна не можна вважати достатньо обґрунтованим та об`єктивним. При цьому суд урахував, що відповідно до наявних у справі двох копій висновків про ринкову вартість нерухомого майна, щодо якого виник спір, така вартість суттєво вища ніж та, яка зазначена експертом в оскаржуваному звіті про оцінку майна».

Встановивши, що наявність недоліків звіту про незалежну грошову оцінку житлового будинку, складеного 23 травня 2019 року ТОВ «Сейн Компані», які

б вплинули на результати оцінки, не встановлено, скаржником не надано доказів невідповідності вказаного звіту вимогам нормативно-правових актів та наявності заниження вартості майна, а неможливість огляду об?єкту оцінки була зумовлена у тому числі діями заявника (боржника), суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні скарги в цій частині.

Щодо скасування звіту про оцінку майна

У частинах першій, другій статті 5 ЦПК Українипередбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року в справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18) зроблено висновок, що «системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт по оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом

і встановлених відповідним договором. Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів. Також Велика Палата Верховного Суду зазначає, що спори про визнання недійсним звіту про оцінку майна не можуть бути розглянуті й у порядку іншого (ніж господарське) судочинства».

За таких обставин обраний заявником спосіб захисту шляхом пред`явлення скарги на дії державного виконавця про скасування звіту про оцінку майна не передбачений законом, за наявності передбаченого законом способу захисту прав сторони виконавчого провадження шляхом оскарження визначення вартості майна боржника як процесуальної дії державного виконавця. Тому відповідні вимоги заявника не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, як і взагалі не підлягають судовому розгляду.

Щодо скасування заявки державного виконавця на реалізацію житлового будинку

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18 (провадження № 14-83цс20) зазначено, що: «ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 серпня 2018 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від

04 жовтня 2018 року, у частині позовних вимог ОСОБА_7 до прокуратури Вінницької області про визнання порушення статті 13 Конвенції, встановлення справедливої компенсації відмовлено у відкритті провадження у справі. В іншій частині позовних вимог провадження у справі відкрито. Ухвалу суду в частині відмови у відкритті провадження у справі мотивовано тим, що спір щодо визнання порушення Конвенції та встановлення справедливої компенсації не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки вирішення цих вимог належить до компетенції ЄСПЛ. […] Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя

у формі визначеного законом виду судочинства щодо встановленого кола правовідносин. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають з приватноправових відносин. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначає частина друга вказаної статті. В абзаці дванадцятому цієї частини передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє

у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року по справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) зроблено висновок, що «ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду. […] Приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема,

у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від

21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45)). Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПКУкраїни).

Формування та подання заявки на реалізацію арештованого майна фіксує дії виконавця щодо ініціювання стадії передачі арештованого майна на реалізацію, тому саме відповідні дії виконавцяможуть бути предметом оскарження, а не заявка на реалізацію.

Тому скарги про скасування заявки виконавця на реалізацію арештованого майна не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, як і взагалі не підлягають судовому розгляду.

Щодо визнання незаконними дій державного виконавця стосовнореалізації житлового будинку

За змістом статті 10 цього Закону заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За загальним правилом (частина перша статті 61 Закону України «Про виконавче провадження») реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на електронних торгах.

У постанові Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі

№ 6-1804цс16 зазначено, що «правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Оскільки предметом розгляду за скаргою ОСОБА_1 були дії державного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна, що є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження), то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення цими особами позову, у зв`язку з чим у цій частині скаргу на дії державного виконавця суд мав залишити без розгляду і роз`яснити заявниці можливість вирішення спору

в позовному провадженні».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року у справі № 757/9754/13-ц (провадження № 61-11249св20) зроблено висновок, що «з огляду на приписи статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За загальним правилом (частина перша статті 61 Закону № 1404-VIII) реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на електронних торгах. Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім визнання правочину недійсним, способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України). Зважаючи на те, що предметом розгляду справи за скаргою ОСОБА_3 є дії, бездіяльність та рішення приватного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна боржника, що є підставою для виникнення прав та обов`язків інших осіб, до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав. При цьому, ефективним способом захисту прав боржника є пред`явлення до суду позову із залученням до участі

у справі стягувача і приватного виконавця як відповідачів, а не у порядку судового контролю за виконанням судових рішень. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) та

у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі

№ 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від

16 листопада 2016 року у справі № 6-1655цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 6-1804цс16.Указаного суди попередніх інстанцій до уваги не взяли та помилково розглянули по суті скаргу у вказаній частині вимог. Враховуючи, що вимоги скарги на дії приватного виконавця щодо видачі актів на предмети прилюдних торгів спрямоване на втрату чинності цих документів, якими оформляються результати прилюдних торгів, які є різновидом договору купівлі-продажу, мають вирішуватися в порядку позовного провадження, а не у порядку судового контролю за виконанням судових рішень, скаргу в цій частині вимог належить залишити без розгляду».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17(провадження № 14-87цс20) вказано, що «не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування

в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи)».

За таких обставин вимоги скарги в частині оскарження дій державного виконавця, пов`язані з реалізацією вказаного житлового будинку на електронних торгах, мають вирішуватися в порядку позовного провадження,

а не у порядку судового контролю за виконанням судових рішень, у зв`язку з цим скаргу в цій частині необхідно залишити без розгляду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частиніз підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення в частині відмови в задоволенні вимог скарги про скасування звіту про оцінку майна, скасування заявки державного виконавця на реалізацію житлового будинку та визнання незаконними дій державного виконавця стосовно реалізації житлового будинку ухвалені без додержання норм процесуального права, а тому судові рішення у цій частині необхідно скасувати, провадження у справі в частині вимог про скасування звіту про оцінку майна та скасування заявки державного виконавця на реалізацію житлового будинкузакрити, в частині вимог про визнання незаконними дій державного виконавця стосовно реалізації житлового будинку - залишити без розгляду, в іншій частині - залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Цюрупинського районного суду Херсонської області від 19 листопада 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року в частині відмови в задоволенні вимог скарги ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Лепської Аліни Володимирівнипро скасування звіту про оцінку майна, скасування заявки державного виконавця на реалізацію житлового будинку та визнання незаконними дій державного виконавця стосовно реалізації житлового будинку скасувати.

Провадження у справі № 2121/2-1434/11 в частині вимог скарги ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Лепської Аліни Володимирівни про скасування звіту про оцінку майна та скасування заявки державного виконавця на реалізацію житлового будинку закрити.

Скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Лепської Аліни Володимирівнив частині вимог про визнання незаконними дій державного виконавця стосовно реалізації житлового будинку залишити без розгляду.

В іншій частині ухвалу Цюрупинського районного суду Херсонської області від

19 листопада 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від

20 лютого 2020 року залишити без змін.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала Цюрупинського районного суду Херсонської області від 19 листопада 2019 року та постанова Херсонського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року в скасованій частині втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук