ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/4656/19 Номер провадження 22-ц/814/1668/21Головуючий у 1-й інстанції Хоменко Д. Є. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 квітня 2021 року ухваленого під головуванням судді Хоменка Д.Є. (дані про складення повного тексту рішення відсутні) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої здоров`ю кримінальним правопорушенням.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь завдану йому кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.1 ст.185 КК України, матеріальну шкоду в розмірі 4 587, 96 грн. та моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

В обґрунтування позову вказував, що 23.10.2017 року, близько 10 год.20 хв. ОСОБА_2 разом з ним перебував у магазині «Продукти», що по проспекту Володимирському, 128 в м. Лубни Полтавської області, де він в ході розрахунку за продукти харчування розрахувався належною йому банківською карткою АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , при цьому ввів ПІН-код даної картки, а ОСОБА_2 , знаходячись поряд, помітив та запам`ятав даний ПІН-код. В подальшому ОСОБА_2 таємно викрав з його барсетки належну йому банківську картку і 23.10.2017 року таємно зняв з неї і викрав належні йому грошові кошти в сумі 3200 грн.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06.04.2021 року на підставі п.3 ч.1 ст.255 КПК України закрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в частині позовних вимог заявлених до ОСОБА_2 щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 50000 грн та щодо стягнення матеріальної шкоди в розмірі 3200 грн.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої здоров`ю кримінальним правопорушенням задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1387,96 грн. матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 768 грн.40 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що ухвала Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06.04.2021 року про закриття провадження в частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди та стягнення матеріальної шкоди у розмірі 3200 грн., з підстав передбачених п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України є протиправною та незаконною, оскільки рішення на яке посилався районний суд скасовано Верховним Судом.

У зв`язку з чим, вважає, що заочне рішення про відшкодування шкоди в розмірі 1387, 96 грн є передчасним та таким, що підлягає скасуванню.

Сторони належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи до суду не з`явились.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі учасників справи.

Апеляційний суд перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Місцевим судом вірно встановлено, що вироком Лубенського міськрайонного суду від 12.09.2018 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначено покарання у вигляді одного року позбавлення волі з іспитовим строком на один рік.

В ході розгляду кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_2 за ч.1 ст. 185 КК України, до початку судового розгляду потерпілим ОСОБА_1 було заявлено цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушення. Позов був мотивований тим, що потерпілий є інвалідом ІІ групи, йому протипоказані психічні навантаження, але у зв`язку з вчиненим щодо нього злочином він тривалий час відчував глибокі душевні страждання, що призвело до необхідності пройти стаціонарне лікування у неврологічному відділенні Лубенської КЦМЛ у період з 27.12.2017 року по 05.01.2018 року. Під час лікування потерпілий витратив на придбання ліків 1387,96 гривень.

Крім того, ОСОБА_1 вказував, що зазнав моральної шкоди, яку він оцінює в 50000 гривень. Всього ОСОБА_1 прохав стягнути з обвинуваченого 4587,96 грн. матеріальної шкоди та 50000 грн. моральної шкоди.

В подальшому потерпілий збільшив розмір заявлених позовних вимог. Прохав також стягнути з ОСОБА_2 витрати на рентген в сумі 59 гривень та додаткові витрати на придбання ліків в сумі 460,66 гривень. Всього ОСОБА_1 прохав стягнути з обвинуваченого 5107,62 грн. матеріальної шкоди та 50000 грн. моральної шкоди.

Вищевказаним вироком суду від 12.09.2018 року було частково задоволено цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 200 гривень матеріальної шкоди та 1000 гривень моральної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення матеріальної шкоди, завданої здоров`ю, залишено без розгляду, оскільки така шкода не випливала з пред`явленого обвинувачення.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду від 06.04.2021 року на підставі п.3 ч.1 ст.255 КПК України закрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в частині позовних вимог заявлених до ОСОБА_2 щодо стягнення моральної шкоди та щодо стягнення матеріальної шкоди в розмірі 3200 грн.

Задовольняючи позов в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 1387,96 грн, місцевий суд виходив з того з того, що вказана сума підтверджується належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд, вважає такий висновок вірним з наступних підстав.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які усвоїй сукупност ідають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин ,що мають значення длясправи ,суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80ЦПК України).

Згідно до положень ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Вироком Лубенського міськрайонного суду, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Отже, вина відповідача ОСОБА_2 у скоєнні злочину є доведеною.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач витратив на лікування 1387,96 грн., що підтверджується :копією чеків на придбання медикаментів на вищевказану суму, а також надано копію виписки 13519/1632/16 із медичної картки стаціонарного хворого неврологічного відділення (надалі за текстом - Виписка), з якої вбачається, що він перебував на стаціонарному лікуванні з 27.12.2017 року по 05.01.2018 року з діагнозом: стійкі наслідки перенесеної ЧМТ(25.05.03)забою г/мозку ІІІ ст., здавлення субдуральною гематомою(оперований 31.05.03) зліва, 04.06.03 р. - операція повторно праворуч - видалення гематоми, субарахноідального к/в, ускладенений періпахіменінгітом з помірним лівобічним геміпарезом, з дефіцитом черепа до 2,5 см праворуч(3 отвори), зліва 1.5 см -1 отвір, з стійким цефальгічним с-мом, в/атактичним помірно-вираженим с-мом, вираженим а/невротичним.

Місцевим судом вірно встановлено, що у розділі 7 Виписки «Короткий анамнез, діагностичні дослідження, перебіг хвороби, проведене лікування, стан при направленні, при виписці» мається напис лікаря «Погіршення стану здоров`я з жовтня 2017 року, після нервового перевантаження», що з врахуванням вчинення ОСОБА_2 23.10.2017 року злочину проти ОСОБА_1 , свідчить про взаємозв`язок між протиправними діями (крадіжкою) і спричиненими негативними наслідками таких дій(погіршенням стану здоров`я позивача).

За таких обставин місце вий суд дійшов обгрунтованого висновку про задоволення вимогв частині матеріальної шкоди на суму 1387,96 грн.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як передбачено ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Белле проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, в розумінні Європейського суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу до правосуддя, яке полягає в тому, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Реалізація основоположного принципу здійснення правосуддя як верховенства права безпосередньо залежить від права на доступ до суду, яке має застосовуватися на практиці та бути ефективним. Для того, щоб право на доступ було ефективним, повинна бути реальна можливість оскаржити дію, що порушує право.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо незгоди з ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 квітня 2021 року не заслуговують на увагу, оскільки вказана ухвала суду не є предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, оскільки, як вбачається з апеляційної скарги ОСОБА_1 оскаржує тільки рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 квітня 2021 року .

Вказане не позбавляє права ОСОБА_1 звернутися до апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 квітня 2021 року.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, - не вбачається.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді: С.А. Гальонкін

О.Ю. Кузнєцова

Повний текст постанови складено 29.10.2021 року