КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/4914/2021 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.

суддів: Білич І,М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Інжинірингово-виробниче підприємство «ВНІПІТРАНСГАЗ» на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року у справі за клопотанням Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецгеологорозвідка» про надання дозволу на виконання рішення іноземного суду, -

В С Т А Н О В И В:

В Печерський районний суд міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецгеологорозвідка» (далі - ТОВ «Спецгеологорозвідка», позивач, стягувач) з клопотанням про надання дозволу на виконання рішення іноземного суду.

В обґрунтування клопотання, заявник посилався на те, що рішенням Арбітражного суду міста Москви від 07 жовтня 2018 року у справі № А40-179726/18-12-1301 з Публічного акціонерного товариства «Інжинірингово-виробниче підприємство «ВНІПІТРАНСГАЗ» (далі - ПАТ «Інжинірингово-виробниче підприємство «ВНІПІТРАНСГАЗ», відповідач, боржник, апелянт) на користь ТОВ «Спецгеологорозвідка» стягнуто заборгованість за договором № 18-ИГ від 12 лютого 2013 року у розмірі 2 000 000 рублів, а також витрати зі сплати державного мита у розмірі 33 000 рублів.

Рішенням Дев`ятого арбітражного апеляційного суду від 16 січня 2019 року, рішення Арбітражного суду міста Москви від 07 жовтня 2018 року залишено без змін. Рішення набрало законної сили 16 січня 2019 року.

Позивач вказав, що боржник приймав участь у розгляді справи про стягнення з нього заборгованості, про що зазначено у тексті рішення суду.

Посилаючись на те, що станом на дату подання клопотання, боржник рішення суду у добровільному порядку не виконав, заявник просив надати дозвіл на примусове виконання рішення Арбітражного суду міста Москви від 07 жовтня 2018 року у справі № А40-179726/18-12-1301.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року надано дозвіл на примусове виконання в Україні рішення іноземного суду, а саме: Рішення Арбітражного суду міста Москва від 07 жовтня 2018 року по справ № А40-179726/18-12-1301 щодо стягнення з ПАТ «Інжинірингово-виробниче підприємство «ВНІПІТРАНСГАЗ» на користь ТОВ «Спецгеологорозвідка» заборгованість за договором № 18-ИГ від 12 лютого 2013 року у розмірі 2 000 000,00 (два мільйони) рублів та витрати по сплаті мита у розмірі 33 (тридцять три тисячі) рублів.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ПАТ «Інжинірингово-виробниче підприємство «ВНІПІТРАНСГАЗ» оскаржило її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість ухвали суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просило ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання ТОВ «Спецгеологорозвідка» про надання дозволу на виконання рішення іноземного суду залишити без розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, ПАТ «Інжинірингово-виробниче підприємство «ВНІПІТРАНСГАЗ» посилалось на те, що у адвоката Кузьміч Я.В. були відсутні повноваження подавати клопотання про надання дозволу на виконання рішення іноземного суду від імені та в інтересах ТОВ «Спецгеологорозвідка».

Також, апелянт зазначив, що ПАТ «Інжинірингово-виробниче підприємство «ВНІПІТРАНСГАЗ» не було належним чином повідомлено про розгляд Арбітражним судом міста Москви справи щодо стягнення з товариства грошових коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ТОВ «Спецгеологорозвідка» - адвокат Куцзьміч Я.В., з доводами апеляційної скарги не погодилася, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просила апеляційну скаргу ПАТ «Інжинірингово-виробниче підприємство «ВНІПІТРАНСГАЗ» залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року залишити без змін, оскільки вона є законною та обґрунтованою.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Інжинірингово-виробниче підприємство «ВНІПІТРАНСГАЗ» не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи клопотання ТОВ «Спецгеологорозвідка» про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, Печерський районний суд міста Києва своє рішення обґрунтовував тим, що підстав для відмови в наданні дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, відповідно до ч. 2 ст. 468 ЦПК України судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 465 ЦПК України, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або відповідно до Міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником).

Згідно зі ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» встановлює, що клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Приписами ст. 462 ЦПК України передбачено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Так, Постановою Верховної Ради України від 19 грудня 1992 року № 2889-ХІІ ратифіковано Угоду про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, підписану у м. Києві 20 березня 1992 року урядами держав-учасниці Співдружності Незалежних Держав (далі - СНД), зокрема урядами України та Російської Федерації.

Ця Угода регулює питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб`єктами, з їх відносин з державними та іншими органами, а також виконання рішень за ними (ст. 1 Угоди).

У ст. 7 Угоди вказано, що держави - учасниці СНД взаємно визнають і виконують рішення компетентних судів, що набули законної чинності. Рішення, винесені компетентними судами однієї держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав, мають бути виконаними на території інших держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав.

Статтею 8 вказаної Угоди передбачено, що виконання відбувається за клопотанням заінтересованої сторони. До клопотання додаються: належним чином завірена копія рішення, про примусове виконання якого порушене клопотання; офіційний документ про те, що рішення набуло чинності, якщо це не випливає з тексту самого рішення; докази про повідомлення іншої сторони про процес; виконавчий документ.

Отже, перелік документів, який повинен додаватися до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, передбачений Угодою, стаття 8 якої і підлягає до застосування при перевірці такого переліку документів, які додаються до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Разом з тим, статтею 9 Угоди передбачено підстави, за яких у виконанні рішення може бути відмовлено на прохання сторони, проти якої воно направлене, тільки якщо ця сторона надасть компетентному суду за місцем, де виклопочується виконання рішення, докази того, що: судом держави - учасниці СНД, що запитується, раніше винесене рішення, яке набуло законної чинності у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і на тій самій підставі; є визнане рішення компетентного суду третьої держави - учасниці СНД або держави, що не є членом Співдружності, по спору між тими ж сторонами, про той же предмет і на тій же підставі; спір згідно з цією Угодою вирішений некомпетентним судом; інша сторона не була повідомлена про процес; закінчився трирічний термін давності подання рішення щодо примусового виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено з підстав визначених ч. 2 ст. 468 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 468 ЦПК України, якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено:

1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили;

2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи;

3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України;

4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді;

5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні;

6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду;

7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України;

8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання;

9) в інших випадках, встановлених законами України.

Судом встановлено, що рішенням Арбітражного суду міста Москви від 07 жовтня 2018 року у справі № А40-179726/18-12-1301 з ПАТ «Інжинірингово-виробниче підприємство «ВНІПІТРАНСГАЗ» на користь ТОВ «Спецгеологорозвідка» стягнуто заборгованість за договором № 18-ИГ від 12 лютого 2013 року у розмірі 2 000 000 рублів, а також витрати зі сплати державного мита у розмірі 33 000 рублів.

Рішенням Дев`ятого арбітражного апеляційного суду від 16 січня 2019 року рішення Арбітражного суду міста Москви від 07 жовтня 2018 року залишено без змін.

Рішення набрало законної сили 16 січня 2019 року.

З матеріалів справи вбачається, що клопотання ТОВ «Спецгеологорозвідка» відповідає вимогам ст. 466 ЦПК України.

Зокрема, до клопотання додано: належним чином завірену копія рішення Арбітражного суду міста Москви від 07 жовтня 2018 року у справі № А40-179726/18-12-1301, з проставленням відмітки про набрання рішенням законної сили, виконавчий документ на виконання рішення суду, переклад вказаних документів.

За таких обставин, висновок Печерського районного суду міста Києва про відсутність підстав визначених ч. 2 ст. 468 ЦПК України для відмови в наданні дозволу на примусове виконання рішення Арбітражного суду міста Москви від 07 жовтня 2018 року у справі № А40-179726/18-12-1301, відповідає вимогам закону.

Твердження апелянта про те, що ПАТ «Інжинірингово-виробниче підприємство «ВНІПІТРАНСГАЗ» не було повідомлено про розгляд справи, є безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що в рамках розгляду справи про стягнення з ПАТ «Інжинірингово-виробниче підприємство «ВНІПІТРАНСГАЗ» на користь ТОВ «Спецгеологорозвідка» заборгованості, боржник подавав клопотання, та оскаржував рішення суду в апеляційній інстанції. Таким чином, твердження апелянта зводяться до небажання виконувати рішення суду та незгоди з ним по суті вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у представника заявника повноважень на звернення до суду в інтересах та від імені ТОВ «Спецгеологорозвідка» є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно із частиною 4 статті 59 КАС України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданими відповідно до Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до частини 4 статті 62 ЦПК України та частини 4 статті 60 ГПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 320/5420/18 зазначено наступне: «Не відповідає правильному застосуванню норм процесуального права й висновок апеляційного суду про обов`язковість надання для підтвердження повноважень адвоката, як представника одночасно з ордером договору про надання правової допомоги, адже ордер, який видано відповідно до Закону № 5076-VI, є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером чинна на час подання апеляційної скарги редакція КАС не вимагала».

Аналогічно у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 9901/736/18 (провадження № 11-989заі18) зазначається, що, виходячи зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону № 5076-VI, ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 Кримінального кодексу України).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Отже, виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, повернення адміністративного позову з формальних підстав унеможливило доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Враховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви у зв`язку з тим, що до позову не додано документів, які б підтверджували його волевиявлення на надання повноважень адвокату (завіреної копії або витягу із договору про надання правової допомоги).

З матеріалів справи вбачається, що повноваження адвоката Кузьміч Я. В. на представництво інтересів ТОВ «Спецгеологорозвідка» підтверджуються довіреністю № 26/03-19 (том 1 а.с. 4, 15, 16), ордером серії КС № 364521 (том 1 а.с. 32), договором про надання правової допомоги № 1-03/19 від 27 березня 2019 року (том 1 а.с. 33), ордером серії КС № 688943 (том 1 а.с. 148), які оформлені відповідно до чинного законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що у адвоката Кузьміч Я.В. відсутні повноваження на звернення до суду від імені та в інтересах ТОВ «Спецгеологорозвідка».

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки Печерського районного суду міста Києва та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так як доводи апеляційної скарги ПАТ «Інжинірингово-виробниче підприємство «ВНІПІТРАНСГАЗ» не спростовують висновків суду першої інстанції, які відповідають фактичним обставинам справи, апеляційний суд залишає ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -.

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Інжинірингово-виробниче підприємство «ВНІПІТРАНСГАЗ» залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар