Єдиний унікальний номер 448/1406/20
Провадження № 2/448/159/21
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

01.10.2021 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Кічака Ю.В.
за участю секретаря судового засідання Мриц Н.І.,
представника позивача - ОСОБА_1
та відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача військової частини НОМЕР_1 Оніщенко М.Г. звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу, а саме просить стягнути з останнього на користь військової частини НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі понесених витрат в сумі 14073,99 гривень та судовий збір в розмірі 2102 грн.
На адресу суду 03.09.2021р.надійшло пояснення (відзив) відповідача ОСОБА_2 , відповідно до якого він просив суд закрити провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, - у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. В обґрунтування поданих пояснень (відзиву) зазначив, що представник позивача у поданій ним позовній заяві керується нормами Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», проте на день вчинення ДТП відносини щодо відшкодування шкоди заподіяної державі військовослужбовцями регулювалися Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23.06.1995р. №243/95-ВР. Вказав, що оскільки на момент вчинення ДТП він (відповідач) проходив строкову військову службу, ДТП вчинено з необережності, розмір відповідальності не повинен перевищувати його місячного грошового забезпечення. Покликався не те, що даний спір виник з приводу проходження ним (позивачем) строкової військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , під час чого його визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Вважає, що він, будучи військовослужбовцем, що відноситься до публічної служби, завдав шкоду державі в особі військової частини, яка здійснила відшкодування шкоди внаслідок вчинення ним (позивачем) ДТП у період несення служби та виконання функцій військовослужбовця. Ствердив, суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця в рамках цивільного процесу, а лише в порядку КАС України.
На адресу суду 21.09.2021р. від представника позивача за вих.№20/1394 від 10.09.2021 надійшла відповідь на пояснення (відзив) ОСОБА_2 згідно яких сторона позивача вказала, що відповідно до п.7 розділу І Положення військовослужбовці у разі заподіяння з їх вини шкоди третім особам, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її у порядку, передбаченому цим положенням та цивільним законодавством. Ствердив, що у Положенні не визначено механізм відшкодування шкоди, завданої третім особам, тому необхідно застосовувати норми ЦК України. Покликався на те, що оскільки шкода завдана внаслідок порушення відповідачем Правил дорожнього руху, а не внаслідок недбалого виконання службових обов`язків, передбачених військовими статутами, інструкціями, а тому вважає, що така має бути відшкодована на загальних підставах. Вказав, що пеправомірність дій відповідача ОСОБА_3 встановлено у справі №759/10600/18 від 10.07.2018р.

Представник позивача Військової частини НОМЕР_1 - Литвинчук В.О. в судовому засіданні зазначив, що подане відповідачем ОСОБА_2 клопотання про закриття провадження є безпідставним, оскільки дослідження дій останнього відбулось в рамках адміністративного процесу по розгляду справи про притягнення такого до адміністративної відповідальності по ст.124 КУпАП, де останнього визнано винним.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав заявлене ним клопотання про закриття провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, - у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється, в тому числі, на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).
Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.11.2017р., солдатів строкової служби, які прибули із військових комісаріатів для проходження строкової військової служби, з 02 листопада 2017р. зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення і зараховано на котлове забезпечення військової частини НОМЕР_2 з сніданку 03.11.2017р. та призначено на посади, в тому числі, солдата ОСОБА_2 (відповідача) у розпорядження командира військової частини.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №87 від 24.04.2019р. старший солдат ОСОБА_2 , водій-електрик автомобільного відділення взводу роти забезпечення, був звільнений з військової служби згідно указу Президента України від 30.01.2019р. №22/2019, - 25.04.2019р. і виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, знятий з котлового забезпечення військової частини НОМЕР_2 з сніданку 25.04.2019р., а з грошового забезпечення з 30.04.2019р. А також направлений для зарахування на військовий облік до Мостиського районного військового комісаріату Львівської області.
26 червня 2018 року приблизно о 09:55год. відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_2 , котрий керував автомобілем марки «УАЗ 3151», д.н.з. НОМЕР_3 , який належав військовій частині НОМЕР_1 . Постановою Святошинського районного суду м.Києва від 01.08.2018 року (справа №759/10600/18) його (відповідача) було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.02.2020 року, яке набрало законної сили, стягнуто з позивача на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 11352,9 гривень страхового відшкодування, 800 гривень за оплату послуг експерта та 1921 гривню судового збору.
Так, спір між сторонами цієї справи виник з приводу проходження відповідачем військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , під час якої ОСОБА_2 визнано винним у ДТП, яка сталася 26.06.2018року.

Оскільки вищезазначена ДТП сталась з вини ОСОБА_3 , позивач звернувся до суду із цим позовом, просивши стягнути з відповідача як з винної особи заподіяну шкоду в порядку регресу в сумі 14073,99 грн (яка складається із страхового відшкодування, оплати послуг експерта та суми судового збору).
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 на час ДТП проходив військову службу та скоїв ДТП під час виконання службових обов`язків, проходження строкової військової служби. Відносини між ним та позивачем щодо проходження військової служби врегульовані Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Відповідно до ч.1 та ч.4 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.
Таким чином, відповідач ОСОБА_3 , перебуваючи на військовій службі (будучи військовослужбовцем), що відноситься до публічної служби, завдав шкоду державі в особі військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з відшкодуванням шкоди внаслідок ДТП у період здійснення ним повноважень, пов`язаних з виконанням завдань і функцій військовослужбовця.
Питання щодо матеріальної відповідальності військовослужбовців станом на час виникнення спірних правовідносин (26 червня 2018 року) були врегульовані Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, яке затверджено постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23 червня 1995 року (втратило чинність на підставі Закону № 160-IX від 03 жовтня 2019 року, далі - Положення).
Відповідно до пункту 10 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.
Згідно пункту 2 Положення військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами.
У пункті 3 Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.
У пунктах 10-12 Положення передбачені підстави обмеженої матеріальної відповідальності, а підстави повної та підвищеної матеріальної відповідальності - у пунктах 13-15 Положення.
У разі якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди (пункт 31 Положення).
У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.
Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу вимог статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
Отже, цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.
Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 05 грудня 2018 року №11-892апп18 (справа №818/1688/16), від 12 грудня 2018 року №14-481цс18 (справа №734/3102/16-ц) та від 13 лютого 2019 року № 14-524цс18 (справа №636/93/14-ц), та Верховним Судом у постановах від 12.06.2019р. справа №707/1679/17 та від 15.03.2021р. справа №379/756/19.

Згідно п.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 р. у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст.6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це, не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ч.2 ст.256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що клопотання відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження у справі є підставним та таким, що підлягає задоволенню, оскільки відповідний спір має бути розглянутий в порядку адміністративного судочинства.
Про закриття провадження у справі, суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету (ч.2 ст.255 ЦПК України).
П.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, коли провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Судом встановлено, що позивачем (Військова частина НОМЕР_1 ) при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні, що підтверджується платіжним дорученням №402 від 04.11.2020 року.
Тому, у зв`язку із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, сплачений судовий збір слід повернути позивачу.
Керуючись п.1 ч.1, ч.ч.2, 3 ст.255, ст.ст.256, 258-261 ЦПК України, п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» суд, -
У Х В А Л И В:

Клопотання відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження у справі задовольнити.
Провадження у цивільній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу - закрити.
Повернути Військовій частині НОМЕР_1 судовий збір в розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні, сплачений відповідно до платіжного доручення №402 від 04.11.2020 року (платник: в/чА2424, банк платника: Казначейство України, отримувач: УК у Мостиському районі/Мостиський район/22030101, код отримувача 37929037, банк отримувача Казначейство України, код банку отримувача 899998, рахунок отримувача UA0013252, призначення платежу: судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050).
Роз`яснити представнику Військової частини НОМЕР_1 , що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ю.В. Кічак