Номер провадження: 22-ц/813/3533/21
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Вілла Ле Прем`єр» у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вілла Ле Прем`єр») про стягнення боргу за договором позики, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Бондар В.Я. 25 липня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа: ТОВ «Вілла Ле Прем`єр») про стягнення боргу за договором позики (т. 1 а.с. 3-5).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 21 липня 2013 року між ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з другої сторони, було укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачам грошові кошти у розмірі 540 000 доларів США, а позичальники зобов`язалися повернути кошти до 30 червня 2016 року. Відповідачі порушили умови договору, прострочили повернення коштів, що стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року залучено ТОВ «Вілла Ле Прем`єр» до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача (т. 2 а.с. 5).

Заочним рішеннямПриморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2019 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 13 419 000 гривень (т. 2 а.с. 157-159).

В апеляційній скарзі представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Вілла Ле Прем`єр» просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не доведено належними доказами факт наявності у нього грошової суми у розмірі 540 000 доларів США, яку останній нібито передав відповідачам. Так, ОСОБА_1 є громадянином Вірменії, на Україні не працює. Крім того, судом не надано належної оцінки тому, що відповідачі заперечували факт написання боргової розписки та отримання грошової суми від позивача. (т.2 а.с. 172-176).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явились, від ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із необхідністю ознайомлення із матеріалами справи представника відповідача.

Однак, колегія суддів враховує, що дана справа знаходиться у провадженні суду апеляційної інстанції протягом тривалого часу, і вказане давало змогу відповідачам ознайомитися із матеріалами справи, крім того, протягом розгляду справи від відповідачів надходили численні клопотання про відкладення слухання справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Вілла Ле Прем`єр» підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір спосіб захисту своїх прав покладається на позивача.

Так, обираючи спосіб захисту своїх прав, позивач вказував, що між ним та відповідачами виникли договірні правовідносини, що випливають із грошового зобов`язання, а саме договору позики, оформленого борговою розпискою.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, необхідно встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору і його умов.

Як вбачається з доводів позовної заяви, 21 липня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 склали розписку, якою підтвердили, що взяли у громадянина Вірменії ОСОБА_1 в борг 540 000 доларів США, підтвердили отримання коштів та зобов`язалися повернути кошти до 30 червня 2016 року.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 є засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Вілла Ле Прем`єр», що підтверджується витягом з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Колегія суддів враховує, що оригінал вказаної боргової розписки знаходиться у ОСОБА_1 , який відмовився надати оригінал розписки для огляду судам першої та апеляційної інстанцій, що підтверджується журналом судового засідання від 25 липня 2019 року (т.2 а.с. 154). В суді апеляційної інстанції оригінал розписки надано не було.

Таким чином, вказані дії позивача позбавили суд апеляційної інстанції можливості оглянути у судовому засіданні оригінал боргової розписки від 21 липня 2013 року.

Виходячи з вимог статтей 1046,1047 ЦК України, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки (правовий висновок Верховного суду України, викладений у постанові від 12 квітня 2017 року в справі № 6-487цс17).

Так, надаючи оцінку наявної у матеріалах справи копії боргової розписки у сукупності із наявними у матеріалах справи доказами, колегія суддів доходить до висновку, що вказана розписка не може свідчити про наявність зобов`язань відповідачів перед позивачем щодо повернення коштів, виходячи з наступного.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Колегія суддів зазначає, що позичальником у даних правовідносинах є позивач ОСОБА_1 , який є громадянином Вірменії, та не має в України офіційного джерела доходів, що підтверджено його представником при розгляді справи судом першої інстанції.

При цьому, предметом боргової розписки є значна сума грошових коштів у розмірі 540 000 доларів США.

Таким чином, з урахуванням відсутності у ОСОБА_1 , який є нерезидентом, офіційного джерела доходів в Україні, колегією суддів ставиться під сумнів наявність у останнього матеріальної можливості надати відповідачам у боргу зазначену у розписці суму грошових коштів у розмірі 540 000 доларів США.

Крім того, не надано позивачем і належних доказів ввезення даної суми грошових коштів на територію України при перетинанні державного кордону.

Так, статтею 197 МК України встановлюються обмеження щодо переміщення окремих товарів через митний кордон України.

Частиною 3 ст.197 МК України зазначено, що обмеження щодо ввезення на митну територію України та вивезення за межі митної території України валютних цінностей, а також порядок переміщення їх через митний кордон України, у тому числі особливості декларування валютних цінностей (зокрема, визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню), можуть встановлюватися Національним банком України.

Відповідно до положень Інструкції про переміщення готівки і банківських металів через митний кордон України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 27 серпня 2008 р. № 148 зі змінами (чинної на час складання боргової розписки), фізична особа ввозить в Україну та вивозить за межі України готівкову валюту і банківські метали в сумі/вартістю, що дорівнює або перевищує в еквіваленті 10000 євро, за умови її письмового декларування митному органу в повному обсязі.

Фізична особа - нерезидент має право вносити кошти на рахунки в уповноважених банках або виконувати інші операції в банках України на підставі митної декларації у випадках, передбачених законодавством України.

Однак, позивачем не надано митної декларації, яка б підтвердила факт ввезення ОСОБА_5 на територію України грошової суми, яка б дорівнювала грошовій сумі, зазначеній у борговій розписці від 21 липня 2013 року.

Наведені вище обставини ставлять під сумнів правову природу боргової розписки, в якій міститься вказівка на передачу відповідачам у борг 540 000 доларів США, за умови відсутності у ОСОБА_5 підтвердженої належними доказами наявності вищевказаної суми грошових коштів.

Відповідачі категорично заперечували отримання коштів від позивача.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 (ЄДРСРУ № 84229784).

На підставі вищевикладеного колегія суддів доходить до висновку, що за відсутності даних про ввезення ОСОБА_1 на територію України 540 000 доларів США, легального походження цих коштів, факту реальної передачі коштів позичальнику позикодавцем, складання боргової розписки не свідчить про укладення правочину між сторонами.

Крім того, колегія суддів враховує, що Офіом Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001484 від 10 квітня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що потерпілий ОСОБА_3 у середині 2000-х років, разом із своєю дружиною ОСОБА_2 та сином ОСОБА_6 за власні грошові кошти придбали земельну ділянку та побудували готель «Вілла Ле Прем`єр» по АДРЕСА_1 , при цьому оформивши право власності на ОСОБА_2 . У 2012 році ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх знайомий ОСОБА_4 вирішили спільно зайнятися готельним бізнесом і заснували з цією метою ТОВ «Вілла Ле Прем`єр» (). Директором товариства обрано ОСОБА_3 .

Надалі між подружжям ОСОБА_7 та ОСОБА_4 виник конфлікт, у зв`язку із чим потерпілі вирішили припинити сумісну підприємницьку діяльність з ОСОБА_4 .. Дізнавшись про це, ОСОБА_4 , частка якого у статутному капіталі становила менше 1%, вирішив обманним шляхом домогтися переоформлення на нього корпоративних прав на нерухоме майно, які належали потерпілим ОСОБА_7 .

Крім вищевикладеного, під час допиту потерпілих встановлено, що у 2016 році з ОСОБА_3 познайомився колишній Генеральний консул Вірменії в Одесі ОСОБА_1 і запропонував свою допомогу у поверненні майна, захопленого ОСОБА_4 , проте, не надавши жодної допомоги, ОСОБА_1 , під загрозою вогнепальної зброї змусив ОСОБА_3 написати датовану 21 липня 2013 року боргову розписку від імені самого ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на суму 540 тис. доларів, на підставі яких ОСОБА_1 домігся прийняття рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2019 року про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 13 419 000 грн. (справа № 522/13682/16-ц).

Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами існування між ним та відповідачами правовідносин, які випливають з договору позики, що оформлений борговою розпискою від 21 липня 2013 року, а тому правових підстав для стягнення з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 суми боргу за розпискою, суд не знаходить.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2019 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вілла Ле Прем`єр» підлягає стягненню 10 335 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Вілла Ле Прем`єр» задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вілла Ле Прем`єр») про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вілла Ле Прем`єр» () 10 335 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 26 жовтня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе