Справа № 128/2927/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2021 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: Шевчук Л.П.,

при секретарі судового засідання: Ружицькій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В позовній заяві викладено наступну позицію.

25.12.2007 вони із відповідачем зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу дітей у них немає. В червні 2019 року їй стало відмово про існування у Вінницькому районному суді цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до неї про розірвання шлюбу. В позовній заяві про розірвання шлюбу ОСОБА_2 вказав, що спору про спільне майно у них немає, а будинок та земельна ділянка, якими вони ніби то користувалися під час шлюбу були подаровані їм його батьками. Для неї цей позов став несподіванкою, оскільки вони із чоловіком жили дружно, не сварилися, проживали разом майже 19 років. Своє подружнє життя починали ще в гуртожитку, працювали, тривалий час заощаджували кошти і мріяли про свій приватний будинок. Згодом за рахунок спільних коштів та зусиль вони побудували будинок в АДРЕСА_1 . оформленням всіх документів щодо введення будинку в експлуатацію займалася вона особисто. Оскільки земельна ділянка, на якій будувався будинок, була видана на ім`я її чоловіка, то й будинок зареєстровано на його ім`я, про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 26.05.2016. В будинку вона зареєстрована та проживає до цього часу разом зі своєю дочкою від першого шлюбу ОСОБА_3 , 1995 року народження, яку вони із відповідачем виховували разом і вона називає його батьком. Під час судового розгляду справи про розірвання шлюбу вона просила надати їм строк для примирення, який судом було надано, та коли вона довідалася, що у чоловіка є інша жінка, вона погодилася на розірвання шлюбу. Так, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18.09.2019 їх із відповідачем шлюб було розірвано. Зважаючи на те, що на даний час між ними склалися неприязні стосунки саме щодо поділу майна і фактично відповідач не визнає її права на спірний будинок, вона вимушена звернутися до суду із даним позовом. На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60, 61, 70, 71 СК України, просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 80,3 кв.м, житловою площею 47,2, кв.м, який розташований в АДРЕСА_1 , до складу якого входять: житловий будинок літ. «А», балкон, погріб літ. «п/А», козирок, убиральня літ. «В», огорожа №1, хвіртка №2, ворота №3, вигрібна яма №4, колодязь №5, огорожа №6, хвіртка №7, огорожа №8, хвіртка №9, огорожа №10; стягнути із відповідача понесені нею судові витрати (а.с. 2-5).

Відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву (а.с. 85-87), у якому викладено наступну позицію. Відповідач вважає, що твердження позивача про те, що вони разом із позивачкою спільними зусиллями та коштами побудували спірний будинок в АДРЕСА_1 , є безпідставними та є неправдивими. Даний будинок від будував разом зі своїми батьками, будівництво було розпочате ще 21.11.2005, дата закінчення будівництва 30.12.2006, що підтверджується Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрованою Департаментом ДАБІ у Вінницькій області №ВН413. Земельна ділянка, на якій побудовано будинок, була передана йому у власність на підставі рішення Медвеже-Вушківської сільської ради від 26.03.2004. будинок був побудований до виникнення шлюбних відносин між ними. Позивачка це усвідомлювала, а тому питання оформлення документів на право власності на нього, як законного власника, не ставилося взагалі. У зв`язку із цим будинок був оформлений на нього, а не його колишню дружину (позивачку), чи на них обох в рівних частках. Також зазначає, що їх сімя вже давно перестала існувати , вони не спілкуються, не ведуть спільного господарства. Всі речі, подарунки, предмети побуту він залишив позивачці. Таким чином, посилаючись на норми ст.ст. 57, 65 СК України, вважає, що спірний будинок не може бути спільно нажитим майном подружжя та поділу не підлягає, а тому в задоволенні позову просить відмовити.

Ухвалою суду від 14.11.2019 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 81).

Ухвалою суду від 12.03.2020 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті; задоволено клопотання сторін про виклик свідків, в судове засідання викликано свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 (а.с. 126-127).

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Шикунова А.О. позов підтримали за викладених в позовній заяві обставин, просили його задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Спесивцев В.В. позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити. Додатково представником відповідача зазначено, що спірний будинок побудований із бувших у використанні матеріалів, які родина відповідача почала збирати ще за довго до початку будівництва, проте документальних доказів тому, нажаль, немає. За кошти було придбано цеглу, якою було облицьовано зовні будинок. Про будівництво будинку знали всі родичі відповідача. Спільних коштів сторін на будівництво не було. Відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації будівництво спірного будинку завершено в 2006 році, а право власності на нього зареєстровано лише в 2015 році. Вважати, що право власності на будинок виникли тоді коли було отримано на нього свідоцтво про право власності не можна, адже отримання свідоцтва це лише узаконення факту належності особі об`єкту нерухомого майна і воно не повязується із часом завершення будівництва. До такого ж висновку також дійшов і Верховний Суд у постанові від 03.06.2020 у справі №363/1852/17. Відповідач ОСОБА_2 додатково вказав, що із позивачкою спільно проживали як сімя з 2007 року, а у період з 2001 року по 2007 рік вони проживали в гуртожитку приблизно два три роки, але не постійно були разом, він жив там періодами. В спірний будинок вони переїхали 16.08.2007, а до того в даному будинку приблизно рік півтора там проживали його батьки. Спірний будинок будувався всією його сімєю. Внутрішні роботи по будинку проводилися лише частково за їх спільні кошти. Вважає, що частка позивачки в даному будинку є, але яка вона, то необхідно визначати експертним шляхом і лише щодо внутрішніх робіт. Тобто, поділ має відбуватися лише щодо внутрішніх робіт спірного будинку.

В судове засідання 23.10.2021 сторони та їх представники не з`явилися, подали до суду заяви, в яких просили провести розгляд справи у їх відсутності, підтримали позиції, викладені у позовній заяві та відзиві на позовну заяву.

Окрім того, представниками сторін подано письмові пояснення (а.с. 233-235, 236-239).

У вказаних письмових поясненнях представник позивачки, окрім короткого викладу обставин справи, що викладені у позовній заяві, зазначила, що відповідач у відзиві на позовну заяву порушив питання про спростування презумції ст. 60 СК України, послався на приписи ст. 57 СК України та на власний розсуд відніс спірний будинок до своєї особистої приватної власності. Однак, відповідач не звернувся до суду з окремим позовом про визнання будинку особистою приватною власністю, та, більше того, не спростував докази позивачки щодо належності майна до складу спільного майна подружжя. В судовому засіданні усі без винятку світки підтвердили ту обставину, що будинок побудований подружжям за час їх перебування у шлюбі та права власності вони набули у 2015 році. Навіть відповідач не заперечував факту участі у будівництві його колишньої дружини, однак він суб`єктивно вважав, що його частка має бути більшою, хоча не намагався довести це відповідними доказами. А тому, посилаючись на положення ст. 13 ЦПК України, просила позов задоволити вважаючи, що позов є обгрунтованим, підтверджений відповідними доказами, отже, підлягає задоволенню.

У письмових поясненнях представника відповідача також коротко викладено позицію, яка раніше зазначалася у відзиві на позовну заяву, окрім того зазначено, що свідками підтверджено факт будування спірного будинку відповідачем та членами його сім`ї у період з 1996 року по 2006 рік, після чого до будинку переїхали позивач та відповідач, що свідчить про готовність будинку до проживання. Вважає, що матеріалами справи спростовуються доводи позивачки, що будинок будувався за спільні кошти, а тому в задоволенні позову просить відмовити.

Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не вбачається, нез`явлення сторін не перешкоджає вирішенню спору, а відтак судом ухвалено проводити судове засідання у відсутність сторін.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу проводиться судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_4 , за клопотанням сторони позивача допит інших заявлених свідків було знято, всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 25.12.2007 зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області. після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка ОСОБА_23 , дружини - ОСОБА_24 (а.с. 9).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18.09.2019 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 25.12.2007, розірвано. Рішення суду набуло законної сили 21.10.2019 (а.с. 14-15).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно (індексний номер 38088078) від 26.05.2015 (а.с. 10) житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 80,3 кв.м, житловою площею 47,2 кв.м. зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_2 .

На підставі вказаного свідоцтва про право власності на нерухоме майно було внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №38088303 від 26.05.2015 (а.с. 11).

З копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №115497 від 02.12.2004 (а.с. 12) ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,1630га, кадастровий номер 020010009, в с. Медвеже Вушко Вінницького району Вінницької області, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд.

Відповідно до висновку №518 експертного оціночно-будівельного дослідження від 11.10.2019, виконаного ТОВ «Подільський центр судових експертиз» (а.с. 25-72) та проведеного за договором №38 від 07.10.2019, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Подільський центр судових експертиз» (а.с. 17, 18, 19), ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , загальною площею 80,3 кв.м, станом на час проведення дослідження, складає 19031 доларів США, що еквівалентно 470085 грн..

З копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 від 18.02.2015, що додано до матеріалів експертного дослідження (а.с. 40-46) вбачається, що житловий будинок побудовано в 2006 році.

Відповідно до копії Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована у Департаменті державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області 30.04.2015 за № ВН413 (а.с. 89-92), будівництво двоповерхового житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 розпочато 21 листопада 2005 року та 21 листопада 2005 року Інспекцією Державного Архітектурно-будівельного контролю було надано дозвіл №551 на виконання будівельних робіт. Дата закінчення будівництва - 30 грудня 2006 року; строк введення об`єкта в експлуатацію ІІ квартал 2015 року (І черга).

Судом також в судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_4 ..

Так свідок ОСОБА_8 суду показала, що є другом сімї та вони із 2000 року проживали разом в гуртожитку, були сусідами. Сторони були гарною сім`єю. В гуртожитку вони проживали приблизно п`ять років, а потім виїхали проживати в будинок, оскільки була готова одна кімната. Це вона знає зі слів позивачки. Свідок була в гостях у сторін та бачила, що по будинку ще багато чого треба було робити. Свідку відомо, що будувати будинок сторони починали разом як сімя. Свідку також відомо зі слів позивачки, що та брала кредити на купівлю вікон та проведення опалення в будинку. Про те, що будинок побудований і сторони туди переселяються сторони свідок особисто не чула, чула лише, що будинок будується ними, вони разом починають його будувати. Це вона чала як від позивачки так і від відповідача. Приблизно через п`ять років як почали проживати в гуртожитку сторони казали, що вони почали будувати будинок. Про те, де сторони проживали у період з 2005 року по 2007 рік свідок не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, зо сторін у справі знає як друзів, а із позивачкою з 2000 року вони також разом працювали, з відповідачем вона познайомилася трохи пізніше. Знає, що сторони з 2000 року проживали в гуртожитку по АДРЕСА_2 . Приблизно в 2004-2005 роках чула від сторін, що вони хотіли мати власне житло і почали будувати будинок в с. Медвеже Вушко. Свідку відомо, що сторони будували будинок із самого початку за спільні кошти. Зі слів ОСОБА_1 свідку відомо, що та брала кредити. Свідку також було відомо, що у сторін був спільний бюджет, спільне майно, вони вели господарство. В будинку свідок була неодноразово від самого початку і до теперішнього часу буває там. Будинок почали будувати приблизно в 2005 році, а переїхали туди проживати приблизно в вересні 2007. Також свідку відомо, що сторони після гуртожитку деякий час проживали в квартирі батьків відповідача, а потім переїхали в будинок. Вперше в будинку була в 2007 році а про те, що сторони почали будувати будинок свідку відомо зі слів.

Свідок ОСОБА_21 суду показав, що відповідач є його похресником. Йому відома ситуація, що склалася та пояснив наступне. В 1995 році баба відповідача виділила йому 15 соток землі і того часу він разом із батьком почали звозити бувші у використанні будівельні матеріали для майбутнього будівництва будинку. Це свідку відомо, оскільки він проживає по сусідству (на цій же вулиці, через шість хат). Приблизно в 2001 році відповідач почав заливати погріб під майбутній будинок. В будівництві приймала участь сім`я відповідача та його товариші по роботі. Приблизно в 2006 році будівництво було завершено та відповідач почав там жити. Про те, чи вносилися кошти позивачки на будівництво, свідку не відомо. Як пам`ятає, позивачка в даному будинку зявилася приблизно в середині 2007 року. Також свідок вказав, що відповідач сам почав будувати будинок і сам його закінчив, а позивачка з`явилася вже в 2007 році. До цього позивачка проживала в квартирі батьків відповідача в м. Вінниці, жила там більше року. В 2006 році відповідач проживав в будинку в селі Медвеже Вушко сам. З приводу сімейного бюджету сторін свідку нічого не відомо. Також, на запитання представника позивачки, свідок повідомив, що на даний час відповідач проживає в незареєстрованому шлюбі із його дочкою.

Свідок ОСОБА_4 суду показав, що відповідача вони навчалися в одній школі, товаришували, а позивачку знає як його дружину. Із нею він познайомився влітку 1999 року. сторони почали разом проживати із березня 2001 року, проживали разом у гуртожитку. Свідок багато разів бував у них в гостях. Між ними постійно йшли розмови про будівництво будинку. Свідку також відомо, що приблизно в 2005-2006 роках вони разом починали будівництво будинку. Будівництво будинку велося поступову, оскільки у них не було достатніх коштів для того. Влітку 2007 року вони переїхали проживати до будинку, але будинок був недобудований. Хоча перед тим, як переїхати проживати в будинок, сторони трохи пожили в батьків відповідача в квартирі в м. Вінниці. А потім, переїхали в с. Медвеже Вушко та восени 2007 року запрошували його на весілля. Коли вони переїхали в будинок, то будівництво його тривало ще дуже довго. Восени 2008 року, коли свідок вперше приїхав до них у гості в будинок, то там був готовий лише перший поверх, а другий поверх був лише обшитий плівкою, був голий дах, вікна, мабуть, були, але точно свідок не пам`ятає. Свідку також відомо, що сторони брали кредит на купівлю вікон в будинок, але хто саме брав цей кредит, він не знає. Також свідку відомо, що на той час у сторін були чудові відносини, вони разом їздили відпочивати на море, виховували дитину. Також, на запитання відповідача, свідок повідомив, що у 2000 році він допомагав відповідачу заливати фундамент, але що мало будуватися та для чого цей фундамент, свідок не знає. Також, свідок повідомив, що відповідач купував на фірмі, де працював свідок, будівельні матеріали, але в які роки то відбувалося, свідок не пам`ятає. Зазначив лише, що цього не могло бути в період з до 2005, оскільки відповідач навчався, був безробітнім. На думку свідка, кошти за які будувався будинок, були спільними коштами сторін. Свідку також відомо, що позивачка у період з 2001 року по 2006 рік працювала продавцем у магазині «Корона».

Свідок ОСОБА_22 суду показала, що відповідач є похресником її чоловіка ОСОБА_21 .. Щодо суті спору, то свідок зазначила наступне. В 1996 році вони із чоловіком переїхали з м. Вінниці проживати в с. Медвеже Вушко Вінницького району Вінницької області і з того часу там постійно проживають. В 1996 році баба відповідача виділила тому земельну ділянку і відповідач з батьками почали заготовлювати будівельні матеріали для будівництва будинку. Позивачку свідок знає приблизно з 2008-2009 року, а до того часу вона її ніколи не бачила. Можливо в 2001/2002 роках відповідач із батьками закладали фундамент, будували підвал. Свідок також вказала, що їх із сторонами у справі будинки знаходяться майже навпроти один одного. Її чоловік допомагав відповідачу будувати будинок, допомагав із електрофікацією будинку. Де відповідач брав будівельні матеріали для будівництва свідку невідомо. Приблизно в 2005 році відповідач викопав колодязь біля будинку. В цей час будинок будувався. Навесні 2006 року будівництво будинку було завершено, там була штукатурка, побілені стіни. В серпні 2007 року свідок не бачила позивачку в спірному будинку. Свідку відомо, що будинок будувався за кошти відповідача. Також свідок вказала, що у період з 2000 року по 2005 рік вона працювала у м. Вінниці та вдома була ввечері після роботи і на вихідні. До 2007 року відповідач приходив до них у гості, але завжди приходив сам без позивачки. Окрім того, на запитання суду, свідок підтвердила, що її дочка в даний час проживає разом із відповідачем як його цивільна дружина.

На будь які інші докази сторони не посилаються, суду не надавалися та сторонами не було заявлено відповідних клопотань щодо їх витребування.

Таким чином, предметом позовних вимог у даному позові є визнання за ОСОБА_1 права власності на майно 1/2 частину спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 .

Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає прийняті судом до уваги докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Вказаний спір регулюється положеннями Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», станом на час виникнення спірних правовідносин, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Форма декларації про готовність об`єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України (461-2011-п).

За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, станом на час виникнення спірних правовідносин, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. У разі прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, побудованих без наявності дозволу на виконання будівельних робіт до 31 грудня 2009 р., особливості реєстрації декларації та її форма визначаються Мінрегіоном.

Як встановлено судом, відповідачем ОСОБА_2 було подано до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області Декларацію про готовність об`єкта двоповерхового житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 , до експлуатації, та 30 квітня 2015 року за № ВН413 Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області зареєстровано дану Декларацію.

Таким чином, в силу приписів абзацу другого частини другої статті 331 ЦК України право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами виникло з моменту його прийняття до експлуатації, тобто з 30 квітня 2015 року.

З огляду на викладене, суд не погоджується із твердженням відповідача та його представника про те, що право власності на спірне нерухоме майно у відповідача виникло в 2006 році, тобто з моменту закінчення будівництва спірного будинку, адже законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і стаття 368 ЦК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, в такому разі покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, набуття майна за час шлюбу є підставою для виникнення у подружжя права спільної сумісної власності на це майно. У разі коли презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, не спростовано, за відсутності належних доказів того, що майно набуте за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 757/45050/15-ц, від 07.04.2020 у справі № 199/3645/17, від 29.01.2021 у справі №161/14048/19, від 15.07.2021 у справі №761/31846/14.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, судом у даній справі встановлено, що сторони з 25.12.2007 по 21.10.2019 (коли рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18.09.2019 про розірвання шлюбу між сторонами набуло законної сил) перебували у зареєстрованому шлюбі. 30.04.2015, тобто в період шлюбу, Державним департаментом архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області за №ВН413 було зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта двоповерхового житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 . Дану Декларацію до ДДАБІ у Вінницькій області було подано відповідачем ОСОБА_2 .. Таким чином, в силу приписів абз. 2 ч. 2 ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у відповідача ОСОБА_2 саме 30.04.2015 виникло право власності на дане нерухоме майно. Закладеним у статті 60 СК України принципом презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, спірне нерухоме майно є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Адже відповідачем ОСОБА_2 , яким заперечується, що спірне нерухоме майно є спільною власністю подружжя, належними та допустимими доказами не доведено протилежного. Натомість наданими в судовому засіданні показами свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підтверджено факт того, що сторони з 2000 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Сторонами разом у 2005 році розповідалося свідкам ОСОБА_8 , яка була сусідкою сторін по гуртожитку, та свідку ОСОБА_5 , яка була співробітницею позивачки, та які неодноразово бували у гостях у сторін і є їх спільними друзями, про те, що вони розпочали спільно будувати власний житловий будинок. Разом із тим, суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , оскільки відповідач на даний час проживає однією сім`єю із їх дочкою. Окрім того, свідок ОСОБА_21 є хресним батьком відповідача, а тому дані свідки можуть бути зацікавлені в результаті розгляду справи. До того ж, свідок ОСОБА_21 у своїх показах вказав, що йому невідомо, чи надавала позивачка кошти на будівництво будинку, але він знає, що в той період поки йшло будівництво позивачка проживала в м. Вінниці в квартирі батьків відповідача. А свідок ОСОБА_22 вказуючи, що до 2008/2009 років взагалі не бачила позивачку, також і зазначила, що в цей період працювала в м. Вінниці та бувала вдома ввечері після роботи і на вихідні. До того ж, і самим відповідачем не заперечується факт того, що у період до 25.12.2007 вони із позивачкою проживали однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет та витрачали кошти на потреби сім`ї.

В оцінці наведених обставин суд виходить із того, що визначальним юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт завершення будівництва (2006 рік), як на тому наполягає представник відповідача, а факт прийняття його в експлуатацію, який відбувався в період перебування сторін у шлюбі, що було доведено позивачем та встановлено судом. При цьому відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу прийняття в експлуатацію в 2015 році. Твердження відповідача про те, що спірний будинок будувався ним та його сім`єю із бувших у використанні будівельних матеріалів та виключно за його власні кошти, належними і допустимими доказами не підтверджені.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем ОСОБА_2 , належність вказаного майна до його особистої приватної власності не доведено, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. Позивач є співвласником спірного майна, оскільки воно перебуває у спільній сумісній власності колишнього подружжя та підлягає поділу.

Крім того, суд зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими, доведеними позивачем та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 139, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 3118,83 грн. (а.с. 1) та витрати по залученню експерта в розмірі 3500,00 грн. (а.с. 17-19).

Відповідно до ст. 41, 55, 124 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.ст. 15, 16, 331, 368 ЦК України, ст.ст. 60, 61,69, 70 СК України, ст.ст. 1, 4, 10, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , до складу якого входять: житловий будинок - літ. «А», загальною площею 80,3 кв.м, житловою площею 47,2 кв.м; балкон; погріб - літ. «п/А»; козирок; убиральня літ. «В»; огорожа - №1; хвіртка - №2; ворота - №3; вигрібна яма - №4; колодязь - №5; огорожа - №6; хвіртка - №7; огорожа - №8; хвіртка - №9; огорожа - №10.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 3118 (три тисячі сто вісімнадцять) грн. 83 коп. та витрати на залучення експерта в сумі 3500 (три тисячі пятсот) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Сторони по справі:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканка АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , мешканець АДРЕСА_3 .

Суддя Л.П. Шевчук