Справа № 729/901/21
2/729/398/21 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

заочне

28 жовтня 2021 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі :

головуючої судді Булиги Н.О. з участю секретаря Романченко С. С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Бобровиці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування належним йому на праві власності житловим будинком, розташованим в АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач ОСОБА_2 доводиться йому сином та був зареєстрований у вказаному будинку з 31 липня 2007 року, але фактично ніколи не проживав та по теперішній час не проживає в даному будинку, комунальних платежів не сплачує, участі в утриманні житла не бере, чим порушує його права як власника житла. На даний час позивачеві невідомо про місце проживання чи перебування відповідача.

Позивач у судове засідання не з`явився, проте подав заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність та задовольнити його вимоги з вказаних у позові підстав. Не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач повідомлявся про дату, час і місце слухання справи за зареєстрованим місцем проживання (ч.7 ст.128 ЦПК України), проте до суду повернувся конверт з відміткою «за закінченням терміну зберігання». У зв`язку з цим, відповідача повідомлено про дату, час і місце слухання справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, що відповідає вимогам ч.11 ст.128 ЦПК України. Проте в судове засідання він не з`явився, про причини неприбуття не повідомив, відзиву на позов не подавав.

З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши письмові докази, оцінивши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов належить задовольнити з таких підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження (а.с.8).

З 22 травня 2004 року ОСОБА_1 являється власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , який був успадкований ним за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його матері ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22.05.2004 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.07.2004 року (а.с.9-10).

З інформації, що міститься в довідці виданій Озерянським старостинським округом Бобровицької міської ради № 154 від 12.08.2021 року, видно, що в будинку по АДРЕСА_1 з 31.07.2007 зареєстрований ОСОБА_2 , 1982 року народження, що також підтверджується витягом з домової книги (а.с.11-12).

Як вбачається із Акту про непроживання особи від 12.08.2021 року, ОСОБА_2 з 31 липня 2007 року значиться зареєстрованим в будинку АДРЕСА_1 , але фактично з 31.07.2021 по теперішній час там не проживає(а.с.13).

Відповідно до приписів статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до п.41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Але втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. для прикладу пункт 47 рішення ЄСПЛ по справі «Савіни проти України»).

Відповідно до п. 47 Рішення Європейського суду з прав людини від 14.12.2017 року № 19957/07 «Дакус проти України», Суд повторює, що згідно його усталеної практики, втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «МакКанн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), пункт 50). Він також зазначає, що втручання держави у цьому сенсі становить порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, не «ухвалене згідно з законом» і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві» (див., серед інших джерел, рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), заява № 30856/03, пункт 42, від 02 грудня 2010 року).

У спірних правовідносинах суд враховує, що право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК).

Відповідно до статті 14 ЦК цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення.

За змістом положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено органом реєстрації за наявності відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.317, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним.

Згідно зі ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб.

Приписами ст.391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї регулюються положеннями статей 405 ЦК України, статтей 150, 156 ЖК УРСР.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 156 ЖК УРСР визначені права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Відповідно до положень указаної норми закону члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Пленум Верховного Суду України в п.10 Постанови від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», роз`яснив судам, що у справах даної категорії необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Верховний Суд у справі № 209/2642/18 від 09 грудня 2020 року вказав, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна строна повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем всупереч положенням ст.12, 81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів на підтвердження поважності причин його тривалого непроживання у будинку, власником якого є позивач.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що оскільки позивач не має наміру надати належний йому на праві приватної власності житловий будинок для проживання відповідачу, а останній не проживає в ньому тривалий час, з 31.07.2007, що свідчить про втрату ним інтересу до такого житлового приміщення, а реєстрація відповідача перешкоджає позивачу використовувати всі правомочності власника житла, порушуючи цим його законні права та інтереси, тому вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесений судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.2, 3, 12, 19, 23, 76-89, 141, 258-268, 280-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім) гривень судового збору.

Заочне рішення суду може бути переглянуте Бобровицьким районним судом Чернігівської області за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем рішення суду може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .

Суддя Булига Н. О