ПОСТАНОВА

Іменем України

21 жовтня 2021 року м. Кропивницький

справа № 405/7367/19

провадження № 22-ц/4809/1488/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

учасники справи:

ОСОБА_1

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24.05.2021 року, суддя Драний В.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач ОСОБА_1 у період з 04.07.2012 року по 05.10.2012 року взяла в батька позивача ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошові кошти у розмірі 13250 доларів США у борг.

14.01.2015 року ОСОБА_1 написала боргову розписку про взяття коштів у ОСОБА_2 в розмірі 35000 доларів США, які відповідач зобов`язалася повернути до 05.04.2015 року.

В подальшому, 28.11.2016 року відповідач написала боргову розписку, згідно якої вона починаючи з липня 2012 року брала у борг грошові кошти в ОСОБА_5 , які вона зобов`язалася повернути.

В даній розписці вказано, що з 23.05.2013 року правовідносини по ній відповідачем врегульовані з позивачем ОСОБА_2 .

За період з 05.05.2013 року по 28.07.2016 року ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2 11015 доларів США.

Станом на 24.09.2019 року борг відповідача перед позивачем становив 69385 доларів США, з яких 19450 доларів США позика, що за курсом НБУ станом на 25.09.2019 року становить 470874,60 грн., 49935 доларів США відсотки у розмірі 6% від суми боргу за кожен місяць прострочення, що за курсом НБУ станом на 25.09.2019 року становить 1208900,93 грн.

На даний час зобов`язання по розписці не виконуються, кошти не повертаються. Неодноразові звернення про повернення коштів ОСОБА_1 ігноруються, у зв`язку з чим позивач направила відповідачу поштою письмову вимогу про повернення коштів.

Просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 28.11.2016 у розмірі 1 679 775,5 грн., що становить 470874,60 грн. основного боргу, 1208 900,93 грн. відсотків за користування позикою в розмірі 6% та судові витрати.

Ухвалами Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23.06.2021 до участі у справі залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24.05.2021 року позов задоволено частково.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції, у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що позивачем не було пред`явлено оригіналів розписок. Позов подано неналежним позивачем, а також пропущено строк позовної давності. Суд безпідставно відмовив у призначенні судово-економічної експертизи. Крім того, у розписці не передбачено повернення коштів у доларах США. Після закінчення строку видачі позики позикодавець не мав права нараховувати проценти визначені договором.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 10.08.2021 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 11.08.2021 справу призначено до розгляду.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції встановив, що 28.11.2016 року ОСОБА_1 склала розписку про те, що вона взяла у ОСОБА_5 у борг гроші, а саме:

1) 04.07.2012 року 80000 грн. (еквівалент 10000 доларів США), позика у гривнях;

2) 07.09.2012 року 10000 грн. (еквівалент 1250 доларів США), позика у гривнях;

3) 05.10.2012 року 14400 грн. (еквівалент 1800 доларів США), позика у гривнях;

4) 05.10.2012 року 200 доларів США (еквівалент 1600 грн.), позика у доларах США.

В період з 04.07.2012 року по 05.05.2013 року 5% за позику, в період з 06.05.2013 року 6%.

Також, згідно розписки від 28.11.2016 року ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кошти за попередньою домовленістю сторін, а саме: позику, проценти без нарахувань будь-яких інших штрафних санкцій (неустойки, пені, 3% річних, інфляційних та інших). Всі інші розписки, написані ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_5 чи ОСОБА_2 , окрім цієї розписки, є недійсними.

З 23.05.2013 року правовідносини по даній розписці врегульовані з дочкою померлого ОСОБА_5 ОСОБА_2 .

Борг станом на 04.05.2013 року є еквівалент 19450 у.о. (т. 1, а.с. 2; т. 2, а.с. 45).

На зворотній стороні даної розписки міститься довідка про сплату позики ОСОБА_1 , згідно якої ОСОБА_1 у період з 05.05.2013 року по 28.07.2016 року повернула грошові кошти у загальному розмірі 11015,6 доларів США. Повернення позики відбувалося в основному в іноземній валюті доларах США.

Обставини складання даної розписки та правильності відомостей довідки про сплату позики сторонами у судовому засіданні не заперечувалися.

Суд першої інстанції встановив, що після смерті ОСОБА_6 була відкрита спадкова справа № 4/2013.

29.10.2013 року, діти спадкодавця ОСОБА_6 - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 подали до нотаріуса заяви про відмову від прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 , на користь своєї матері ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 82, 83).

В свою чергу, ОСОБА_3 подала заяву про прийняття спадщини та 04.12.2013 року отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 230, 232, 233, 242, 244, 246).

Суд першої інстанції зазначив, що з наявної у матеріалах справи розписки вбачається, що відповідач ОСОБА_1 28.11.2016 року врегулювала правовідносини по даній розписці з ОСОБА_2 .

Третя особа, ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги та не заперечувала проти стягнення боргу саме на користь ОСОБА_2 а в своїх письмових поясненнях вказала, що дані дії відбувалися за її згоди.

Більш того, відповідач сама стверджує, що обрала саме позивача для того, щоб передати нею спадкоємцям кредитора ОСОБА_5 залишок зазначених у розписці коштів. При цьому, доказів того, що вона перед складанням розписки від 28.11.2016 року мала сумніви щодо належності кредитора ОСОБА_2 , не надала.

Суд першої інстанції зазначив, що доводи відповідача про неналежність позивача, як кредитора за спірними зобов`язаннями суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідач сама визнала ОСОБА_2 належним кредитором у спірних правовідносинах, про що склала відповідну розписку, а ОСОБА_3 не заперечувала проти цього.

Суд першої інстанції зазначив, що посилання відповідача на строковий характер договору позики є безпідставними, оскільки всі розписки, які відповідач надавала ОСОБА_5 були визнані нею недійсними на підставі розписки від 28.11.2016 року, якою не встановлено жодних строків повернення позики. Більш того, відповідач не надала суду даних розписок, в яких, як вона стверджує, були встановлені строки повернення позики.

Доводи відповідача про те, що вона позичала кошти в гривні спростовуються тим, що в розписці від 28.11.2016 року відповідач сама вказала, що її борг за договором позики укладеним з ОСОБА_5 становить 19450 у.о., тобто доларів США. Також про це свідчить той факт, що ОСОБА_1 повертала позичені кошти в доларах США, що сторонами не заперечується.

Суд першої інстанції зазначив, що не бере до уваги надану позивачем копію розписки, ОСОБА_1 від 14.01.2015 року про те, що вона взяла у борг в ОСОБА_2 35000 доларів США, оскільки позивач не посилається на неї як на підставу своїх вимог.

Суд першої інстанції визнав обставини укладення між сторонами договору позики від 28.11.2016 року та наявності заборгованості за договором, яка складається із суми позики та процентів у загальному розмірі 19450 доларів США та складання останньою на підтвердження цього розписки.

Суд першої інстанції зазначив, що 05.09.2019 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 з претензією про повернення заборгованості по розписці від 28.11.2016 року в розмірі 69386 доларів США, з який 19450 доларів США позика, 49406 доларів США відсотки. Дану претензію ОСОБА_1 отримала 10.09.2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 1, а.с. 14-15).

В свою чергу, ОСОБА_1 12.09.2019 року направила позивачу відповідь на претензію, в якій вказала, що вимоги ОСОБА_2 є безпідставними та необґрунтованими, яку позивач отримала 01.10.2019 року (т. 1, а.с. 63).

Відтак, відповідач на підставі абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України повинна була повернути позивачу позику протягом тридцяти днів від дня пред`явлення кредитором вимоги про це, проте до цього часу свого зобов`язання повністю не виконала.

Враховуючи часткове виконання грошового зобов`язання відповідачем, сума основного боргу за договором позики від 28.11.2016 року станом на 25.09.2019 року становить 8434,4 доларів США (19450 доларів США - 11015,6 доларів США).

Станом на 25.09.2019 року офіційний курс гривні до долара США, встановлений Національним банком України становив 24,2095 гривень за 1 долар США. Таким чином, станом на 25.09.2019 року сума основного боргу ОСОБА_1 за договором позики від 28.11.2016 року становить 204188,39 грн. (8434,4 доларів США х 24,2095).

Розмір процентів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за договором позики від 28.11.2016 року за період з 06.05.2013 року по 25.09.2019 року становить 8434,40 доларів США х 6 / 100% / 365 днів х 2334 днів = 3234,5 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту становить 78304,01 грн. (3234,5 доларів США х 24,2095).

12.11.2019 року відповідач подала до суду заяву, в якій просила суд застосувати строки позовної давності до заявлених позивачем вимог, у зв`язку з тим, що позивачу стало відомо про факт порушення її прав ще 05.10.2013 року - строку повернення позики за договором, укладеним з ОСОБА_6 , а відтак строк звернення до суду минув 05.10.2016 року.

Суд першої інстанції зазначив, що 28.11.2016 року ОСОБА_1 визнала наявність боргу саме перед ОСОБА_2 , шляхом складання відповідної розписки, яка не містить строку повернення позики.

Отже, перебіг позовної давності почався 28.11.2016 року момент укладення спірного договору позики, а позивач звернулася до суду з позовом 03.10.2019 року, тобто в межах строку позовної давності.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведена обставина порушення відповідачем передбаченого договором позики від 28.11.2016 року обов`язку повернення коштів, внаслідок чого у позивача виникло право вимагати повернення позики та сплати 6% річних, у зв`язку з чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики від 28.11.2016 року у загальному розмірі 11668,9 доларів США, що відповідно до курсу валют станом на 25.09.2019 року становить 282492,40 грн., з яких: 8434,40 доларів США (що відповідно до курсу валют станом на 25.09.2019 року становить 204188,39 грн.) основного боргу та 3234,50 доларів США (що відповідно до курсу валют станом на 25.09.2019 року становить 78304,01 грн.) процентів за користування позикою.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З матеріалів справи вбачається, що 28.11.2016 року ОСОБА_1 склала розписку в якій підтверджується, що вона взяла у ОСОБА_5 в борг гроші, а саме:

1) 04.07.2012 року 80000 грн. (еквівалент 10000 доларів США), позика у гривнях;

2) 07.09.2012 року 10000 грн. (еквівалент 1250 доларів США), позика у гривнях;

3) 05.10.2012 року 14400 грн. (еквівалент 1800 доларів США), позика у гривнях;

4) 05.10.2012 року 200 доларів США (еквівалент 1600 грн.), позика у доларах США.

В період з 04.07.2012 року по 05.05.2013 року 5% за позику, в період з 06.05.2013 року 6%.

Відповідно даної розписки, ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кошти за попередньою домовленістю сторін, а саме: позику, проценти, без нарахувань будь-яких інших штрафних санкцій (неустойки, пені, 3% річних, інфляційних та інших).

Зазначено, що всі інші розписки, написані ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_5 чи ОСОБА_2 , окрім цієї розписки, є недійсними.

Зазначено в розписці, що з 23.05.2013 року правовідносини по даній розписці врегульовані з дочкою померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_2 . Борг на 04.05.2013 року , еквівалент 19450 у.о. (т. 1, а.с. 2; т. 2, а.с. 45).

На зворотній стороні даної розписки міститься довідка про сплату позики ОСОБА_1 , згідно якої ОСОБА_1 у період з 05.05.2013 року по 28.07.2016 року повернула грошові кошти у загальному розмірі 11015,6 доларів США. Повернення позики відбувалося в основному в іноземній валюті доларах США.( а.с. 45)

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається, що сторони не заперечують факт складання даної розписки.

З матеріалів спави вбачається, що розписка від 28.11.2016 року виготовлена рукописним текстом і є оригіналом, а не копія.

Встановлені обставини свідчать, що відповідно до даної розписки відповідач визнала боргові зобов`язання, зазначила умови повернення грошей та загальну суму заборгованості в розмірі 19450 умовних одиниць, ОСОБА_2 .

Посилання в апеляційній скарзі, що у відповідача немає ніяких боргових зобов`язань перед позивачем є необґрунтованими, оскільки спростовуються розпискою від 28.11.2016 року та довідкою про сплату позики ОСОБА_1 відповідно до розписки ( а.с.45).

Посилання в апеляційній скарзі, що ОСОБА_2 не є належним позивачем по даній справі не підтверджується належними та допустимими доказами.

З розписки від 28.11.2016 року вбачається, що відповідач зазначила про те, що з 23.05.2013 року правовідносини по даній розписці врегульовані з донькою померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , тобто відповідач фактично визнала своїм кредитором позивача по справі, що підтверджується довідкою про сплату боргу з 05.05.2013 року по 28.07.2016 року.

Зазначені обставини в частині повернення боргу сторонами не заперечуються.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що позивач мав право звертатись до суду із зазначеним позовом у зв`язку з неповерненням коштів відповідачем відповідно до розписки від 28.11.2016р.

Не знайшли свого підтвердження апеляційної скарги в частині пропущення позивачем строків звернення з позовом до суду.

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини витікають із розписки написаної відповідачем 28.11.2016 року.

В зазначеній розписці термін виконання зобов`язання не зазначений.

05.09.2019 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 з претензією про повернення заборгованості по розписці від 28.11.2016 року в розмірі 69386 доларів США, з який 19450 доларів США позика, 49406 доларів США відсотки. Дану претензію ОСОБА_1 отримала 10.09.2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 1, а.с. 14-15).

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України відповідач повинна була повернути позивачу позику протягом тридцяти днів від дня пред`явлення кредитором вимоги про повернення коштів.

В свою чергу, ОСОБА_1 12.09.2019 року направила позивачу відповідь на претензію, в якій вказала, що вимоги ОСОБА_2 є безпідставними та необґрунтованими, яку позивач отримала 01.10.2019 року (т. 1, а.с. 63).

З позовом позивач звернувся у суд 03.10.2019 року тобто у строки визначені статтею 257 ЦК України, в межах строків позовної давності.

Частково знайшли підтвердження доводи апеляційної скрги в частині необґрунтованого стягнення грошових коштів у доларах США, та відсотків за позикою.

Суд першої інстанції помилково визначився із валютою в якій стягувалась заборгованість по розписці від 28.11.2016 року.

Суд першої інстанція правильно визначився із сумою основного боргу, однак не звернув увагу, що позивач просив стягнути з відповідача борг у гривнях, а не в доларах США.

Суд не має право змінювати позовні вимоги на власний розсуд.

Тому зазначені висновки суду першої інстанції про стягнення боргу у доларах США є необґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач і позивач погодили суму заборгованості відповідно до розписки від 28.11.2016 у розмірі 19450 у.о. Сторони не заперечували, що умовні одиниці це є долар США.

Приймаючи до уваги, що відповідачем частково сплачена сума боргу в розмірі 11015,6 дол. США то стягненню підлягає 204192,60 грн. (двісті чотири тисячі сто дев`яносто дві грн..60 коп.), що відповідно до курсу валют НБУ станом на 25.09.2019 року (24.2095грн. за дол.) становить 8434,40 ( вісім тисяч чотириста тридцять чотири дол.. 60 центів США).

В частині стягнення з відповідача відсотків за договором позики 3234.5 дол.США висновки суду не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Матеріали справи не містять доказів, що сторони в розписці від 28.11.2016 року визначили розмір процентів в тому числі і 6% на які посилається суд першої інстанції, які повина була сплатити ОСОБА_1 .

Інших підстав про стягнення відсотків позивач в позовній заяві не зазначав.

В судовому засіданні позивач зазначила, що сума в розмірі 19450 у.о. містила в собі уже і відсотки у зв`язку з неповернення коштів.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов було подано в 2019 році, ціна позову складає 1208900,93 грн., враховуючи положення підпункту 1 п.1 ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду мала б сплатити 9605 грн. судового збору.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог, в порядку розподілу судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог (16,89%), з ОСОБА_1 підлягає стягненню 1622,28 грн. (9605 х 16,89%)

Оскільки позивачем за позов було сплачено 768,40 грн. судового збору, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 768,40 грн. судового збору, а недоплачений позивачем судовий збір за подання позову в розмірі 853,88 грн (виходячи із розміру задоволених позовних вимог) підлягає стягненню в дохід держави з відповідача (1622,28 768,40).

Крім того, з ОСОБА_2 підлягає стягненню в дохід держави 7982,72 грн. (9605-1622,28) недоплаченого судового збору за подання позову.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи до уваги встановленні обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції при розгляді справи не встановив дійсні обставини по справі, допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24.05.2021 скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) борг за договором позики від 28.11.2016 року у розмірі 204192,60 грн. ( двісті чотири тисячі сто дев`яносто дві грн..60 коп.), що відповідно до курсу валют НБУ станом на 25.09.2019 року становить 8434,40 ( вісім тисяч чотириста тридцять чотири дол.. 60 центів США).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 853,88 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 7982,72 грн.

Повний текст постанови складено 29.10.2021.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: