Справа № 526/1627/20
Провадження № 2/526/60/2021
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 жовтня 2021 року Гадяцький районний суд Полтавської області у складі:

головуючого Киричка С.А.,

з участю секретаря Широколави О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Гадячі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про захист честі, гідності та ділової репутації,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про захист честі, гідності та ділової репутації, вказуючи, що він проживає АДРЕСА_1 і в селі його називають « ОСОБА_7 ». Після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , його мати почала безпідставно звинувачувати позивача в тому, що він убив її сина та підкупив лікарів. Батько ОСОБА_3 у місцевій газеті «Базар Медіа в Україні» у №30/927 від 30.07.2020 року опублікував статтю «Сповіль батька», в якій виклав неперевірені і необгрунтовані факти стосовно нього, а саме публічно, через засоби масової інформації звинуватив ОСОБА_1 , що він нібито убив його сина ОСОБА_8 , і все йому зійшло з рук і він залишився не покараним. До розповсюдження цих чуток долучився і брат покійного ОСОБА_6 , який в телефонній розмові погрожував розправою і вчиненням різних дій непристойного характеру. Всі ці дії відповідачів порушують його право на честь і гідність та ділову репутацію. З урахуванням наведеного просив визнати недостовірно та такою що порушує його право на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації інформацію, розповсюджену відповідачем ОСОБА_3 в обласному інформаційно-рекламному тижневику «Базар Медіа в Україні» у №30/927 від 30.07.2020 року «Сповідь батька»; зобов`язати ОСОБА_3 спростувати поширену відносно нього інформацію, шляхом оприлюднення наступного тексту спростування: « ІНФОРМАЦІЯ_2 на шпальтах обласного інформаційно-рекламного тижневика «Базар Медіа в Україні» у №30/927 від 30.07.2020 року «Сповідь батька» було оприлюднено недостовірну інформацію та неправдиві відомості відносно ОСОБА_1 , а саме, що він вбив ОСОБА_8 і саме він винен у смерті останнього; стягнути солідарно з відповідачів моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 25 000 грн.

Позивач та його представник в судовому засіданні просили позовну заяву задовольнити та підтримали вимоги, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_9 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, оскільки в статті, опублікованій в газеті «Базар Медіа в Україні» він чітко не вказав прізвище, ім`я та по батькові позивача, а за викладеною інформацією в статті неможливо однозначно ідентифікувати особу.

Заслухавши сторони, свідка та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в обласному інформаційно-рекламному тижневику «Базар Медіа в Україні» за підписом ОСОБА_10 опублікована стаття «Сповідь батька» (а.с.12).

Факт опублікування даної статті відповідачем ОСОБА_3 не заперечується, як і не заперечується та обставина, що він вважає позивача ОСОБА_1 причетним до побиття його сина, в результаті якого, на його думку, настала смерть останнього.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 06.07.2020 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000412 від 03.07.2020 за фактом природної та ненасильницької смерті ОСОБА_8 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила.

У силу статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Презумпція невинуватості - об`єктивне право. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський суд з прав людини, який у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

При цьому Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. (Пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року в справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року в справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)).

Аналізуючи зміст публікації, суд прийшов до висновку, що прізвище, ім`я та по-батькові позивача, місце роботи в ній не зазначено, тому однозначно ідентифікувати особу, про яку йдеться в поширеній інформації неможливо, оскільки співпадає лише ім`я позивача та місце проживання с. Лютенька. Той факт, що позивача в с. Лютенька знають як « ОСОБА_7 » не є загальновідомим, тому суд не погоджується з доводами позивача, що поширена інформація стосується безпосередньо його особи та порушує його презумпцію невинуватості.

Судом також враховується, що за відсутності можливості однозначно ідентифікувати особу, про яку йде мова в статті як ОСОБА_1 , зобов`язання позивача спростувати поширену інформацію шляхом опублікування тексту спростування в редакції позивача якраз і встановить таку тотожність, що не може бути визнано належним способом захисту його прав.

Факт поширення інформації іншими відповідачами у справі, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не підтверджений будь-якими доказами у справі, ґрунтуються лише на поясненнях позивача, тому в цій частині позов є необґрунтованим.

Враховуючи, що судом не встановлено факту поширення відповідачами недостовірної інформації відносно позивача, позовні вимоги про стягнення солідарно з відповідачів завданої моральної шкоди внаслідок поширення такої інформації в розмірі 25 000 грн також задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 32, 68 Конституції України, ст.ст. 15,16, 270, 277, 297 ЦК України, ст.ст. 1,3, 4-13, 19, 23, 26, 42, 43, 48, 49, 52, 58, 69, 76-82, 89,.90,92,97, 175,209,ч.1 ст.223, 229, 234, 241, 242-246, 248, 258,259, 263-265,268, 354, ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28.10.2021 року.

Суддя: С. А. Киричок