КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/3952/21
Провадження № 2/552/1592/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.11.2021 року Київський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді - Шаповал Т.В.,

при секретарі - Дубовик І.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику осіб цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський науково дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Державного підприємства «Харківський науково дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Посилаючись на те, що у період з 09.09.2020 року по 19.04.2021 року вона перебувала у трудових відносинах з Полтавською регіональною філією Державного підприємства «Харківський науково дослідний та проектний інститут землеустрою» на посаді інженера І категорії групи №2 відділу землевпорядних, земле оціночних, топографо геодезичних та картографічних робіт, з посадовим окладом 6573 грн.. Під час її знаходження у трудових відносинах з відповідачем їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 26000 грн. у тому числі компенсації за невикористану відпустку. Зазначила, що 19 квітня 2021 року, вона було звільнене з займаної посади за угодою сторін, згідно наказу №44-ОС від 19.04.2021 року. Даним наказом передбачена виплата грошової компенсації за 14 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 09.09.2020 року по 19.04.2021 року. Посилалась на те, що у день її звільнення відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми належні їй при звільненні та не здійснив виплату належних їй коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України.

Просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку розмірі 26000 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення.

Ухвалою від 26 серпня 2021 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

27.09.2021 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що жодних доказів, які б підтверджували достовірність та правильність нарахування грошових коштів у вигляді заробітної плати ОСОБА_1 , а також утворення заборгованості із заробітної плати у розмірі 26000 грн. позивачем не надано. Зазначив, що з 09.09.2020 року по 19.04.2021 позивачу було нараховано 40765,15 грн. заробітної плати. На даний час заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати перед ОСОБА_1 становить 19000 грн.. Крім того, посилався на те, що позивачем не наведено жодних аргументів та не надано достовірних доказів, які б підтверджували вину відповідача з утворення заборгованості із заробітної плати перед позивачем і , як наслідок, обов`язок виплатити середній заробіток, оскільки обов`язок своєчасної виплати заробітної плати покладається виключно на філію та її керівництво. Також зазначив, що витрати на правничу допомогу, які позивач орієнтовно планує понести є необґрунтованими, завищеними та такими, що не відповідають складності даної справи, часу витраченому на підготовчу позову та обсягу наданих адвокатом послуг. Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

01.10.2021 року до суду від представника позивача ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого зазначив, що позивач повністю визнає суму заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі у розмірі 19000 грн., оскільки вона підтверджується відповідною довідкою розрахунком. Крім того зазначив, що позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення є цілком законними і обґрунтованими та не являються наслідком зловживання позивачем своїми правами. Також зазначив, що твердження відповідача у відзиві, що заявлена позивачем сума судових витрат на правову допомогу є необґрунтованою та завищеною є передчасними та безпідставними. Просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

01.10.2021 року до суду від представника позивача ОСОБА_3 надійшла заява про зменшення позовних вимог.

Просив суд стягнути з ДП «Харківський науково дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 19000 грн.. У іншій частині позовні вимоги залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 09 вересня 2020 року по 19 квітня 2021 року перебувала в трудових відносинах з Полтавською регіональною філією Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»

Згідно з наказом № 44-ОС від 19.04.2021 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України ОСОБА_1 звільнена 19.04.2021 року з Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Харківський науково дослідний та проектний інститут землеустрою» .

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно довідки ДП «Харківський науково дослідний та проектний інститут землеустрою», станом на 11.09.2021 року заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 становить 19 000 грн.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Аналіз наведених норм матеріального права свідчить, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України № 6-144цс13 від 29 січня 2014 року.

Як встановлено судом, відповідач заробітну плату в порушення норм ст. 116 КЗпП України позивачу в день звільнення не виплатив.

На час вирішення справи судом заборгованість по виплаті заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 складає 19000 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Згідно довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1 встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 328,94 грн..

Періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 20 квітня 2021 року по 02 листопада 2021 року - 134 робочих днів.

Середній заробіток за цей період складає: 134 робочих днів x 328,94 грн. = 44077,96 грн..

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що із відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 44077,96 грн..

Згідно ч.1статті 81 ЦПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання відповідача на відсутність в їх діях вини щодо невиплати заробітної плати позивачу, не заслуговують на увагу, оскільки не доведено суду, що затримка розрахунку при звільненні сталася не з його вини, що ним вживалися дії щодо усунення порушень прав позивача, не вказані інші обставини, які б надали суду можливість зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд враховує, що заборгованість по заробітній платі не виплачена позивачу до цього час. При цьому, поважність причин невиплати вказаних коштів відповідачем не доведена.

Крім того, є необґрунтованими посилання відповідача, що відповідальність повинен нести колишній в.о. директора Полтавської філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Сторожилов О.Г., якого судом притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 41 КУпАП.

Частиною 1 , 3-5 ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном.

Враховуючи вищевикладені норми матеріального права, філія здійснює частину або усі види діяльності, на які має право юридична особа. Вид діяльності, не передбачений у статуті юридичної особи, філія здійснювати не може. Під час діяльності, керівник філії виступає від імені головного підприємства, і відповідальність за всіма зобов`язаннями, що виникла у зв`язку з діяльністю філії, несе юридична особа, яка створила цю філію.

Відповідальність у виді сплати суми середнього заробітку за час затримки розрахунку несе саме роботодавець (ст. 117 КЗпП), що є цивільною відповідальністю роботодавця перед працівником, тоді як відповідальність за статтею 41 КУпАП чи статтею 175 КК України несе посадова особа роботодавця як відповідальність перед суспільством, що не є тотожним ані за своїм змістом, ані за суб`єктом відповідальності.

Тобто, покладення на колишнього керівника філії повноважень здійснювати розрахунки жодним чином не звільняє роботодавця,а саме ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», від обов`язку сплатити передбачені законом кошти при звільненні працівника, а отже, і від наслідків не вчинення відповідних дій.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У ЦПК України визначено види судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо,

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У поданій до суду позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, однак до матеріалів справи не додано належних та допустимих доказів, які б підтверджували перерахунок коштів адвокату у розмірі 5000 грн. ( квитанцію, платіжне доручення і тд), а тому витрати на правничу допомогу стягненню не підлягають, адже документально не підтверджені.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 908 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський науково дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський науково дослідний та проектний інститут землеустрою" на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборгованість по заробітній платі у розмірі 19 000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 44 077,96 грн. та судовий збір у розмірі 908 грн., а всього 63 985 грн. 96 коп..

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ;

відповідач Державне підприємство «Харківський науково дослідний та проектний інститут землеустрою», місцезнаходження: м. Харків, вул. Космічна,21, .

Повний текст рішення виготовлено 02.11.2021 року.

Суддя Т.В.Шаповал