ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2021 року м. Чернівці Справа № 725/5000/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ЖБК №69,

при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 серпня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Піхало Н.В., -

В С Т А Н О В И В:

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 серпня 2021 року стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 7 551,05 грн в рівних частках з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу на користь ОСОБА_2 в розмірі 9 154,80 грн та на користь ОСОБА_3 в розмірі 5220 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач оскаржила його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що її позовні вимоги складалися з двох вимог, з яких основною була вимога про стягнення матеріальної шкоди, яка задоволена повністю, та похідна - про відшкодування моральної шкоди, яка задоволена частково, а тому в задоволенні вимог заяви відповідачів про стягнення з позивача на їх користь понесених витрат на правничу допомогу слід було відмовити.

На підставі наведеного просить додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким її заяву про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.

Провадження №22-ц/822/999/21

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «VarelaAssalinocontrelePortugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданої внаслідок затоплення квартири (т.1 а.с.2-6), у січні 2021 року подала до суду позовну заяву в новій редакції, в якій просила заподіяну шкоду стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також було вказано про орієнтовні витрати на професійну правничу допомогу (т.1 а.с.66-72).

07.07.2021 року рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки, завдані залиттям квартири АДРЕСА_1 , в розмірі 42 632,87 грн в рівних частках з кожного. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 5000 грн в рівних частках з кожного, а також судовий збір у розмірі 1681,60 грн та витрати на проведення експертизи в розмірі 2 520 грн в рівних частках з кожного. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

12.07.2021 року з боку сторони позивача надійшла заява з додатками про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій ОСОБА_1 просила стягнути на її користь понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 731 грн (т.1 а.с.219-222).

Також, 12.07.2021 року від представника відповідачів ОСОБА_5 надійшло два клопотання з уточненими звітами (актами) про надання правничої допомоги відповідачам та з проханням ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з позивача на корить ОСОБА_2 20 344 грн та на користь ОСОБА_3 11 600 грн понесених останніми витрат на правничу допомогу (т.1 а.с.212-218).

04.08.2021 року ОСОБА_1 подала суду клопотання про відмову в задоволенні заяв сторони відповідачів про ухвалення додаткового рішення з посиланням на те, що вона є позивачем у справі, її майну завдано шкоду з вини відповідачів, які, в свою чергу, відмовилися від позасудового врегулювання спору (т.1 а.с.229-232).

В подальшому, ОСОБА_5 16.08.2021 року подала до суду письмові пояснення, в яких просила з підстав п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5220 грн, на користь ОСОБА_2 9 154,80 грн витрат на правничу допомогу пропорційно до задоволених вимог (т.1 а.с.237-238).

Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 липня 2021 року першу позовну вимогу ОСОБА_1 задоволено повністю, а другу позовну вимогу задоволено на 10%. Таким чином, судові витрати позивачки, пов`язані з наданням правничої допомоги щодо вимоги про стягнення матеріальної шкоди, підлягають задоволенню у повному розмірі, що становить 1/2 частину понесених витрат, тобто 6865,50 грн, а судові витрати позивачки, пов`язані з наданням правничої допомоги щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, підлягають задоволенню пропорційно розміру задоволених вимог і становлять 686,55 грн, отже пропорційно до відсотку задоволених вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування завданої моральної шкоди.

Щодо вимоги відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення з позивачки понесених витрат на правову допомогу, то суд вважав, що такі витрати також підлягають стягненню пропорційно задоволених позовних вимог.

Зокрема, за розрахунками відповідачів їх витрати на професійну правничу допомогу адвоката складали: ОСОБА_2 - 20 344 грн, ОСОБА_3 - 11 600 грн, а тому ураховуючи те, що позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі, а в іншій частині позов задоволено частково, то з неї на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 9154,80 грн, а на користь ОСОБА_3 - в розмірі 5220 грн.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст.141 ЦПК України, у відповідності до ч.ч.1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 4 ч.11 ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст.26 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути, крім іншого: ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Також, Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Так, у цій справі причиною звернення до суду з позовом стало завдання позивачу матеріальної шкоди шляхом залиття квартири останньої.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.

Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди, що в свою чергу було доведено позивачем, а суд першої інстанції дійшов висновків про те, що акт залиття квартири АДРЕСА_1 , власником якої є позивачка, доведений, а вина відповідачів у залитті ними не спростована, та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами й відповідно розмір завданої шкоди майну позивача також підтверджений відповідним висновком, у зв'язку із чим і було задоволено позов.

Так, одним з аргументів для досудового вирішення спору у цивільних правовідносинах, особливо між фізичними особами, є можливість покладення витрат на судовий збір та професійну правничу допомогу в разі звернення до суду із позовною заявою на відповідача, який таким чином стимулюється до досудового вирішення спору, вчасно вживати необхідних дій для поновлення порушених прав та утримуватися від умисних порушень прав інших осіб у майбутньому.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України ).

За п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову.

Поряд з цим, ч.9 ст.141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Отже, зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. На думку колегії, зміст вказаної норми свідчить про те, що останньою встановлено також дискреційне повноваження суду, тобто його право, а не обов`язок, здійснити розподіл судових витрат у вищезазначений спосіб. Процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим.

Колегія суддів зазначає, що суд має застосовувати приписи частини дев`ятої ст.141України за наявності одночасно у сукупності таких умов: 1) вирішення судом спору по суті; 2) встановлення судом одного із таких випадків: зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони.

Як свідчать матеріали справи позовною вимогою була саме вимога про відшкодування завданої шкоди, складові якої, зокрема неправильні дії відповідачів, в повній мірі були доведені позивачем.

Крім того, до загальних засад цивільного законодавства належить справедливість, добросовісність та розумність, які і встановлюють певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів і регулюють конкретні ситуації таким чином, що кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки - захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що стягнення з позивача, якому було завдано шкоди, на користь відповідачів витрат на правничу допомогу буде нелогічним, оскільки останніми не було врегульовано вказаний спір у досудовому порядку, що, в свою чергу, спонукало позивача звернутися до суду з позовом, а також відповідачами не визнавалася вина у завданні матеріальних збитків ОСОБА_1 , що свідчить про ухилення від відшкодування шкоди, а тому задоволення судом заяв останніх є помилковим.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для дослідження сум витрат, їх співмірності з обсягом наданих послуг адвоката, оскільки сторонами такі не спростовувалися і не заперечувалися. Крім того, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

За наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що були наявні всі об`єктивні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про стягнення на її користь з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрат, понесених на правову допомогу у розмірі 13 731 грн в рівних частках з кожного, так як ці витрати пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката, а отже є такими, що понесені особою у зв`язку з реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді цієї справи, а у задоволенні клопотань відповідачів слід було відмовити із наведених вище мотивів.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пп.1, 3 ч.1 ст.376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Додаткове рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 731 (тринадцять тисяч сімсот тридцять одну) грн в рівних частках з кожного.

У задоволенні заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 понесених витрат на правничу допомогу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

А.І. Владичан