Справа № 182/5852/19
Провадження № 2/0182/22/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25.10.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що в період з 22 листопада 2003 року по 19 червня 2018 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі ними було придбано за договором купівлі-продажу, посвідченим 13 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Бережним О.С., житловий будинок з надвірними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, а також приватизовану земельну ділянку, площею 0,0761 кв.м., з кадастровим № -03-026-0012, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Після розлучення вони з відповідачем не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, зокрема, зазначеного житлового будинку з надвірними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, а також приватизованої земельної ділянки. Оскільки майно було придбане за час перебування в шлюбі, вважає, що воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності. Тому, на підставі викладеного, вона має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визнання за нею 1/2 частини житлового будинку з надвірними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, а також 1/2 частину приватизованої земельної ділянки, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2019 року по даній справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Вищевказана ухвала суду відповідачу була направлена за адресою його місця проживання (перебування) та запропоновано йому протягом 15 календарних днів з дня отримання даної ухвали надіслати на адреси суду та позивача відзив на позовну заяву та всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.27).

Відповідач ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим цивільно-процесуальним законодавством, 21 січня 2020 року на адресу суду надав відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнав та проти задоволення позову заперечував, виходячи з наступного. Так, на даний час він зі своєю родиною мешкає по АДРЕСА_1 . Позивачка ніколи не була зареєстрована за вищевказаною адресою, місцем її реєстрації була квартира по АДРЕСА_2 . Їхній шлюб існував формально, був без яких-небудь взаємних обов`язків, без спільного бюджету, у кожного з них були свої власні кошти, інтереси та своє життя. Тому, у зв`язку з тим, що родини в них фактично не було, вирішили шлюб розірвати. Ще до реєстрації шлюбу з позивачкою, він мав у приватній власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Дана квартира належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою 25 лютого 1995 року. В цій квартирі він мешкав до шлюбу, сюди привів і позивачку після реєстрації шлюбу. Спірний житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 - був спадковим майном його батька ОСОБА_3 та його рідної тітки (сестри батька) ОСОБА_4 , який вони успадкували після смерті своїх батьків (його діда та баби). Батько з тіткою не хотіли передавати чи продати батьківський будинок стороннім особам, а вирішили залишити родинний будинок родині. Тому, на сімейній раді батько з тіткою домовились, що будинок і земля залишаються батькові, а своїй сестрі його батько сплатить компенсацію за 1/2 частину спадкового майна. Потім батько вирішив, що будинок і земля будуть оформлені на нього, а він, в свою чергу, продасть свою власну квартиру і кошти від її продажу віддасть тітці як компенсацію за її Ѕ частину спірного будинку. Таким чином, на ім`я його батька була оформлена спадщина і Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05 серпня 2005 року, за реєстровим № 1-2841 (будинок), та свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 серпня 2005 року за реєстровим № 1-2843 (земельна ділянка при житловому будинку з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування цього будинку). Після отримання всіх документів на спадковий будинок, їх подальшої реєстрації у КП НМБТІ та у Нікопольській міській раді з видачею витягу, Державного акту на право власності на земельну ділянку, його батько ОСОБА_3 уклав з ним договір купівлі-продажу від 13 жовтня 2006 року, згідно якого спадковий будинок їх сім`ї став його особистою приватною власністю. Після отримання нерухомості за правочином, він зареєстрував житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 - у КП НМБТІ. Про це все знала позивачка. Під час шлюбу та при розірвані шлюбу вона не мала ніяких претензій щодо спірного будинку і нікуди не зверталася з приводу даного питання. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити (а.с.29-30).

03 лютого 2020 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, у відповідності до ст.179 ЦПК України, від представника позивачки ОСОБА_5 надійшла відповідь на відзив, згідно якої зазначено наступне. Відповідач мав у своїй власності квартиру АДРЕСА_3 , яка належала йому на праві власності та була ним успадкована у 1995 році. Після укладення шлюбу сторони по справі жили в цій квартирі однією сім`єю. За час проживання у вказаній квартирі за спільні кошти, які були зароблені подружжям та подаровані на весілля, було встановлено вбудовану кухню (меблі, кухонне обладнання). Нова газова колонку «Електролюкс» була подарована на весілля матір`ю позивачки. Тобто, за час перебування у шлюбних відносинах за рахунок спільних коштів подружжя було збільшено вартість особистої власності відповідача. При цьому, позивачка не вимагала від нього жодних прав на це майно. У 2006 році батько відповідача вирішив продати належний йому житловий будинок та земельну ділянку. Порадившись з відповідачем, вони вирішили придбати вказаний будинок. Спочатку колишньою свекрухою ОСОБА_6 було запропоновано такий варіант, що вони віддають гроші за будинок та земельну ділянку, а батько подарує цю нерухомість своєму сину, тобто відповідачу. Вона заперечувала проти такого переоформлення через договір дарування, оскільки вони зобов`язані були сплатити грошові кошти у повній сумі, що аж ніяк не виглядало, як подарунок з боку родичів. 13 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Бережним О.С. було посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, а також приватизованої земельної ділянки, площею 0,0761 кв.м., з кадастровим № -03-026-0012, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Під час оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, а також приватизованої земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , грошові кошти відповідачем було сплачено, а продавцем отримано в повному обсязі, про що є відповідне відображення у змісті договору, а саме - п.2.1 га 2.2. Жодних інших застережень про відстрочення платежу, або інших умов сплати договір не містить. Тобто, твердження відповідача про те, що цей будинок та земельна ділянка були придбані за грошові кошти, отримані ним від продажу квартири, яка є його особистою власністю, спростовуються тим, що квартира була продана майже через пів року після придбання ними будинку. При цьому, відповідно до п.3.1. договору купівлі-продажу квартири, наданого відповідачем, він отримав лише 1 767 грн. 50 коп. під час оформлення договору, а іншу частину суми 38 632 грн. 50 коп. відповідач мав отримати в термін до 17 години 23.03.2007 року, а, відповідно до п.3.2. Договору, факт повного розрахунку підтверджується відповідною заявою відповідача, яка оформлюється нотаріально. Але відповідачем не надано до відзиву такої заяви, що дає підстави сумніватися в отримані відповідачем грошових коштів від продажу квартири і, як наслідок, спростовує його твердження про сплату цими коштами придбання будинку та земельної ділянки. Під час оформлення договору купівлі-продажу, житлового будинку з надвірними господарчими та побутовими будівлями спорудами, а також приватизовану земельну ділянку, площею 0,0761 кв.м., з кадастровим № -03-026-0012, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , вона не давала жодних заяв з приводу того, що її на той момент чоловік купує об`єкти нерухомості за власні кошти. Тому твердження відповідача у відзиві, що, в силу ст.57 СК України, спірне майно є особистою приватною власністю, є необґрунтованим та нічім не підтверджені. Після придбання будинку відповідач та позивач проживали у ньому разом та здійснили косметичний і капітальний ремонт, облаштували територію вищевказаного домоволодіння, а саме: була здійснена заміна покрівлі будинку; здійснено заміну семи пластикових вікон; встановлено вхідні броньовані двері; встановлено газове опалення (котел, радіатори, лічильник, тощо); здійснено утеплення стін всього будинку по периметру пінопластом та штукатурка стін; укладка залізобетонних доріжок по земельній ділянці домоволодіння; встановлено залізобетонні стовпи для розведення винограду; встановлено міжкімнатні двері в кількості 4 шт. з масиву дерева; здійснено капітальний ремонт ванної кімнати; утеплено підлогу по всьому будинку; встановлено кондиціонер. Всі ці роботи було зроблено нею та відповідачем за спільні кошти, тобто, за час перебування у шлюбних відносинах за рахунок спільних коштів подружжя, в зв`язку з чим було збільшено його вартість. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, просить суд позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити в повному обсязі (а.с.50-52).

06 лютого 2020 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від ОСОБА_2 , в порядку ст.180 ЦПК України, надійшли заперечення на відповідь на відзив, згідно яких відповідач послався на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, в зв`язку з чим вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають (а.с.65).

Позивачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, в судове засідання не з`явилася, від її представника ОСОБА_5 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягає та просить позовні вимоги його довірительки задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні, яке відбулось раніше, позивачка свій позов підтримала, додатково нічого пояснювати не забажала, вважаючи, що все викладено в позові. Наголосила лише, що спірний будинок було куплено за весільні гроші, хоча доказів цього факту в неї немає. І що з будинку нею були вивезені морозилка, ноутбук, меблева стінка, варочна поверхня, духовка, витяжка, пральна машина, набір каструль, мікрохвильова піч та ліжко.

Представник позивача ОСОБА_5 також раніше суду пояснив, що під час шлюбу у батьків відповідача його довірителькою сумісно з колишнім чоловіком, а нині відповідачем по справі було придбано будинок, який він та його довірителька вважають спільним майном подружжя. До того часу сторони по справі проживали в квартирі відповідача, яку потім продали. Але спірний будинок було куплено не на ті гроші, які були отримані від продажу будинку, оскільки будинок був куплений значно раніше, ніж продана квартира відповідача. Крім того, під час купівлі будинку позивачка не писала нотаріальну заяву про те, що не претендує на спірний будинок. Тому, вважає, що будинок АДРЕСА_1 є сумісним майном подружжя і його довірителька має право на його половину.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання також не з`явився, від його представника ОСОБА_7 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнає та проти задоволення позову заперечує, просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні, яке відбулось раніше, представник відповідача ОСОБА_7 суду пояснив, що спірний будинок не є спільним майном подружжя, оскільки придбаний за кошти, отримані від продажу квартири, що належала його довірителю на праві приватної власності та була отримана ним у спадок. Сім`ї як такої у позивачки та відповідача вже давно не було, кожен з них жив своїм власним життям і своїми інтересами. В сторін по справі не було нічого спільного, навіть, дітей. Тих коштів, які були подаровані сторонам по справі гостями, запрошеними на весілля, не вистачило, навіть, на те, щоб за те весілля розрахуватись. Тому, твердження позивачки про те, що будинок було куплено частково й за ті кошти, що подарували на весілля, не витримує жодної критики і нічим не підтверджується. Спірний будинок залишився після смерті баби та діда відповідача батьків його батька ОСОБА_3 та тітки ОСОБА_4 . Оскільки батько та тітка відповідача по справі не хотіли продавати будинок стороннім особам, було вирішено, що будинок віддадуть його довірителю. Однак, за умови, що він сплатить тітці за її частку будинку кошти, виручені за продаж власної квартири. А свою частку батько відповідача передав йому безоплатно як синові. Чому договір був оформлений, як купівля продаж, ніхто зараз пояснити не може. Через свою юридичну безграмотність вирішили, що так буде краще. Тим більше, що позивачці було все одно, як оформлювався будинок, її це не стосувалось, бо вона чудово знала, що не має до будинку жодного відношення і жодної копійки на його придбання не надавала. Тому спірний будинок договором купівлі продажу був переоформлений на його довірителя. Батько відповідача наполягав на переоформленні будинку якомога скоріше, бо дуже погано себе почував і спішив завершити всі свої справи. Наголошує, що на момент оформлення договору купівлі-продажу спірного будинку, гроші тітці не передавались, вона чекала, поки його довіритель продасть квартиру. Однак, оскільки спірний будинок багато часу стояв пустий, в ньому необхідно було зробити хоч невеличкий ремонт. Тому сторони по справі залишились проживати в квартирі відповідача на якийсь час, поки можна було вже переїжджати в будинок та продавати квартиру. Відповідач сам робив ремонт в будинку за свої гроші, зароблені ним на АТ «НЗФ», де він працював. До речі, його довіритель, заробляв добрі гроші на заводі. А позивачка, працюючи кранівницею на одному з підприємств колишнього ПТЗ і заробляючи свої гроші, постійно намагалась кудись з`їздити відпочити, бо, повторює, в сторін по справі були досить вільні відносини і розуміння обов`язків подружжя. Пізніше відповідач по справі влаштував позивачку, на її прохання, до себе в цех. Після того, як в спірному будинку було частково зроблено ремонт, сторони переїхали в нього і його довіритель продав свою квартиру, розрахувавшись з тіткою за її половину. Стосовно позовних вимог, він не погоджується з вимогою позивачки про припинення права спільної власності, оскільки спірний будинок ще не визнано судом спільною власністю, тому не можливо припинити те, що не існує. Не відповідає вимогам закону й вимога позивачки про виділення їй в натурі та визнання права власності на Ѕ частину спірного майна. Більш того, земельна ділянка на його довірителя не переоформлена, тому ділити те, що не належить відповідачу, взагалі неможливо.

Суд, вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_5 , представника відповідача ОСОБА_7 , свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч.2 ст.60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що передбачено ч.1 ст.61 СК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, коли джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно з нормами ст.60, 63 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку, майно набуте під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, у дружини та чоловіка рівні права на володіння та розпоряджання ним, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У відповідності із нормами ст.69, 70 СК України та ст.372 ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частина друга статті 372 ЦК України та частина 1 статті 70 СК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Дана презумпція може бути спростована домовленістю (договором) між співвласниками, законом або рішенням суду.

В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399 цс17, звертається увага на підстави отримання статусу майна як спільної сумісної власності. Зокрема вказується, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 22 листопада 2003 року зареєстрували шлюб. Відповідно до актового запису № 68, складеного Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, шлюб між ними було розірвано 19 червня 2018 року (а.с.6). Як вбачається з матеріалів справи, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок з надвірними господарчими та побутовими будівлями і спорудами (а.с.8-9), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та належать йому на підставі договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2006 року, реєстраційний № 3822. Приватизована земельна ділянка, площею 0,0761 кв.м. з кадастровим № -03-026-0012, згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20.08.2019 року, зареєстрована за ОСОБА_8 (а.с.10-12).

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є житловий будинок та земельна ділянка, площею 0,0761 га, по АДРЕСА_1 , які, на думку позивачки, є спільною власністю подружжя та підлягають поділу. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового врегулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , клопотання про допит яких були заявлені сторонами по справі та задоволені судом.

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що є матір`ю позивачки. Житловий будинок по АДРЕСА_4 сторонами по справі був придбаний за спільні кошти. Вона як мати також надавала фінансову допомогу на придбання вищевказаного житлового будинку. Однак, доказів цього факту не має. Як не має й доказів того факту, що й її колишній чоловік також добавляв гроші на купівлю дітьми спірного будинку. До придбання нерухомого майна її донька та відповідач проживали в квартирі, яка належала відповідачу. З моменту переїзду на постійне місце проживання до спірного житлового будинку, діти займались благоустроєм. Після переїзду продали квартиру ОСОБА_12 . Щодо продажу квартири, зазначає, що їй невідомо, куди саме були витрачені кошти від продажу квартири. Зі слів доньки знає, що за будинок розрахувались одразу ж, як його купили в батька відповідача. Але сама при цьому присутня не була, за скільки купили, не знає. За час спільного проживання в будинку донькою та відповідачем були здійснені ремонтні роботи, які проводилися за сумісні кошти. Вони замінили там паркан, дах, вікна, двері, газовий котел, розводку, батарею, утеплили сам будинок та підлогу в будинку, зробили ремонт ванної кімнати (кахель на ванну вона купувала сама та привозила його із Запоріжжя), купили акрилову ванну, дзеркало, пластик на стелю. Під час сумісного проживання сторони по справі також їздили й відпочивати. Донька в спірному будинку проживала майже до офіційного розлучення. Але за два місяці до офіційного розлучення з будинку виїхала, не чекаючи на рішення, до свого теперішнього співмешканця. До переїзду до співмешканця, з ним не зустрічалась. Знає, що спірний житловий будинок раніше належав бабусі та дідусю відповідача. І спадкоємцем будинку був батько колишнього зятя, інші спадкоємці їй невідомі. Що стосується передачі грошових коштів в якості сплати за частину спадкового житлового будинку тітці відповідача, їй нічого невідомо, при передачі коштів вона присутньою не була. Коли донька виїхала з будинку, то забрала всі свої речі: електродуховку, варочну панель, ноутбук, набір каструль, пральну машину, ліжко.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що він брат відповідача. Знає, що відносини між сторонами по справі спочатку були нормальні. Житловий будинок по АДРЕСА_4 належав їх з братом бабусі та дідусю. Після їх смерті спадщину прийняв батько, а тітка ОСОБА_4 від прийняття спадщини відмовилась на користь батька за умови, що останній сплатить їй половину за спадковий будинок. У брата ще до весілля з позивачкою була у власності успадкована ним після смерті бабусі (матері їх мами) квартира. Коли переоформлявся будинок на брата, йому було 17 років і, в силу свого віку, він не вникав, яким чином та за яких умов переоформлявся будинок. Однак, напевне знає, що брат з колишньою невісткою позивачкою по справі - припинили сумісне проживання ще за чотири роки до офіційного розлучення. І в спірному будинку невістка то жила, то не жила. Коли позивачка по справі виїхала з будинку, то забрала всі будівельні матеріали. Під час проживання в будинку сторонами по справі були поміняні дах, ванна, кухня. Однак, ремонт в будинку та заміну паркану брат робив вже без позивачки. Напевне знає, що «весільні» кошти були витрачені братом та колишньою невісткою на купівлю кухні у квартиру брата, де вони жили після весілля, бо надарували їм зовсім небагато. За скільки брат продав свою квартиру та купив будинок, йому невідомо, бо йому було всього 17 років.

Свідок ОСОБА_11 , в судовому засіданні пояснив, що він доводиться відповідачу кумом. Позивачка по справі хрещена мати однієї його дитини. Відносини в них добрі. Крім того, батьки відповідача та його дружать. Тому він знає, що у відповідача по справі у приватній власності ще до спільного проживання з позивачкою була квартира, яку він мав намір продати, щоб віддати гроші тітці, яка доводиться рідною сестрою його батькові, за частину житлового будинку, успадкованого його батьком. Спірний будинок це будинок бабусі та дідуся відповідача. Питання про будинок обговорювалось багато разів і в його присутності також. Знає, що ОСОБА_12 повинен був розрахуватись лише з тіткою. Чи одразу після переоформлення будинку ОСОБА_12 з ОСОБА_13 переїхали в будинок - не знає.До офіційного розлучення сторони як подружжя спільно не проживали вже років 3-4. Коли саме ОСОБА_13 вивозилось майно з будинку не пам`ятає. Однак, чітко пам`ятає, що ОСОБА_13 вивезла свої речі протягом тижня, і саме тоді, коли ОСОБА_12 був на роботі. Що було вивезено, знає зі слів ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона - мати відповідача. У її сина ОСОБА_2 ще до одруження з ОСОБА_1 була власна квартира, що належала йому на праві власності, та дісталась від його бабусі її матері у спадок. Спірний житловий будинок залишився у спадок по заповіту її чоловікові (батькові відповідача по справі - ОСОБА_12 ) та його сестрі ОСОБА_4 після смерті їх батьків. Чоловік з сестрою після консультації у нотаріуса вирішили, що спадкове майно (житловий будинок по АДРЕСА_4 ) буде оформлено на одного зі спадкоємців, а саме на її чоловіка ОСОБА_3 . Потім на сімейній раді за участю її, її чоловіка, сестри чоловіка, сина та колишньої невістки ОСОБА_1 було вирішено, що будинок буде переоформлено та віддано ОСОБА_12 . Однак, ОСОБА_12 продасть свою власну квартиру і віддасть гроші своїй тітці за її частину будинку. А батько ОСОБА_12 подарує йому свою частину будинку безоплатно. Чому вони вирішили оформити цю угоду договором купівлі продажу, а не дарування, сказати не може. Думали, що так буде краще. Невістка в їх рішення не вмішувалась, бо чудово розуміла, що її це не стосується, бо її участі в придбанні сином спірного будинку немає ніякої. Це була лише сімейна справа по збереженню батьківської спадщини. В травні 2006 року син з невісткою вселились в будинок і ОСОБА_12 виставив свою квартиру на продаж. Сестра чоловіка спокійно чекала, поки син продасть квартиру, бо знала, що її ніхто не обдурить. Сестрі чоловіка син віддав гроші після продажу квартири і значно пізніше, ніж вони оформили на нього договір купівлі-продажу будинку. Своєму батькові ОСОБА_12 за будинок не платив нічого. Син з колишньою невісткою робили ремонтні та будівельні роботи в будинку. Зробили ремонт у ванній кімнаті, інших кімнатах. Але, що за чим робилось, вже не пам`ятає. Стосовно весілля хоче пояснити, що на весіллі було близько 43 осіб, з них 6 дітей. Майже всі гості молоді, тому грошей надарували небагато. Всі подаровані на весілля гроші син з невісткою витратили на облаштування квартири, в якій жили після весілля. Знає, що вони купили холодильник і телевізор. Син з ОСОБА_1 одружився в 2003 році, а спільне проживання між ними було припинено в 2014-2015 роках. Вона намагалась поговорити зі свахою, щоб та якось вплинула на поведінку своєї доньки, бо не хотіла, щоб діти розходились. Але сваха уникала розмов про свою доньку. Коли невістка виїхала з будинку, то вивезла практично все: і своє, і те, що вони разом з ОСОБА_12 придбавали. Вона відновлювала практично все: від ганчірки до постільної білизни та посуду. Наголошує, що за весь час спільного проживання ОСОБА_1 було відомо, що вищевказаний житловий будинок їй не належить та нього вона не претендувала. Вона, навіть, реєструватись в будинку не схотіла, бо знала, що будинок належить лише синові. Чому зараз колишня невістка намагається відібрати в сина те, що їй ніколи не належало і в купівлі чого вона не приймала жодної участі, пояснити не може.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що вона - тітка відповідача і рідна сестра ОСОБА_3 . З приводу заданих питань пояснює, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_4 був спадковим майном, що дісталось їй та її братові після смерті їх батьків за заповітом. Вони з братом вирішили продати вищевказаний житловий будинок, оскільки у них братом є власне житло, а вона взагалі проживає в Горішніх Плавнях Полтавської області. Однак, племінник ОСОБА_2 виявив бажання проживати в будинку своїх діда та баби. Вони, звісно, зраділи, що спадковий будинок залишиться в сім`ї, і домовились, що ОСОБА_12 сплатить їй за половину спадкового майна, а батько свою частину йому просто подарує. Будинок оформився на ОСОБА_12 раніше, ніж їй привезли гроші. Вона чекала коли ОСОБА_12 продасть квартиру. ОСОБА_1 щодо вчинення вищевказаних дій не заперечувала, її цей будинок взагалі не стосувався. Це була їх сімейна справа. Коли відповідач продав свою квартиру, батьки ОСОБА_12 привезли їй гроші за її Ѕ частину спадку і сказали, що ОСОБА_12 продав квартиру і попросив їх відвезти гроші. А ні позивачка по справі, а ні її батьки ніяких грошей їй не сплачували, ніяких розмов з ними стосовно спадкового будинку вона не вела. Позивачка ніколи не претендувала на спадковий будинок, бо знала, що це будинок ОСОБА_12 і їх сім`ї.

Отже, в ході судового засідання було встановлено та підтверджено показаннями свідків, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , що раніше був спадковим майном батька відповідача по справі ОСОБА_3 , відповідачем було придбано за особисті кошти, які він отримав від продажу квартири, що належала йому на праві особистої приватної власності і спільним майном подружжя не була.

У зв`язку з викладеним, суд вважає, що у разі придбання майна, хоч й у період шлюбу (сумісного проживання), але за особисті кошти одного з подружжя, - це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не відповідають вимогам чинного законодавства, що дає суду підстави для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.4-7, 10, 12, 15, 48-50, 76-81, 258-259, 263-268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити в повному обсязі.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал