ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1885/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/954/19 Категорія: 314000000 Піньковський Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1

розглянувши в м. Черкаси у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 серпня 2021 року, постановлене під головуванням судді Піньковського Р.В. в Уманському міськрайонному суді Черкаської області 26 серпня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків від продажу спільного майна, -

в с т а н о в и в :

21.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків від продажу спільного майна.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує у позові, що ОСОБА_3 при продажі спільного майна перевищила свої повноваження і порушила умови договору дарування від 27.05.1994 року. Тому позивач ОСОБА_1 просив суд зобов`язати відповідача ОСОБА_2 відшкодувати йому збитки від різниці в ціні в сумі 180000,00 грн. за продаж спільного майна із отриманих нею грошових коштів.

В позовній заяві ОСОБА_1 посилається, що згідно договору дарування від 27.05.1994 року ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , як співвласникам, належить 1/3 частина будинку по АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що ОСОБА_3 29.08.2017 року самостійно, з порушенням вказаного договору дарування, без згоди ОСОБА_1 , як співвласника майна, уклала угоду з третьою стороною про частковий продаж своєї пропорційної долі в спільному майні за 18 тисяч доларів США, згідно дати надходження цих коштів на її поточний банківський рахунок, що усно підтверджено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Продаж частки квартири ОСОБА_3 відбувся через досить низьку призначену нею ціну, в той час, як дійсна вартість квартири, була не менше 25 000 доларів США. Про зниження ціни відповідач ОСОБА_1 не повідомила, тому він вважає, що відповідач ОСОБА_2 повинна виплатити йому вказану різницю, або перевести борг на покупця.

Крім того, позивач ОСОБА_1 зазначив, що йому відомо про те, що відповідно до інформації, яка міститься в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, йому належить 1/6 частина будинку по АДРЕСА_1 . Однак вважає, що фактично йому на праві спільної сумісної власності належить 1/3 частина вказаного будинку на підставі наявного у нього договору дарування від 27.05.1994 року, який є чинним. Про наявність укладеної ОСОБА_3 з третьою стороною угоди (договору) від 29.08.2017 року про частковий продаж своєї пропорційної долі спільного будинку йому відомо лише зі слів інших осіб, будь-якого документально підтвердження вказаного правочину він не має.

В судовому засіданні, надаючи пояснення позивач ОСОБА_1 вказував, що зазначений ним в позові розмір збитків та визначення такого розміру збитків проведено за його власними теоретичними розрахунками, виходячи з вартості майна в доларовому еквіваленті, з урахуванням ставки НБУ на момент подачі ним позову, яка йому відома із загальнодоступних джерел, зокрема, засобів масової інформації. Крім того, будь-якого документального підтвердження та розрахунку розміру збитків він не має.

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків від продажу спільного майна - відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.08.2021 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу через суд першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції застосував неналежну правову процедуру, відмовивши у задоволенні позову.

ОСОБА_1 вважає, що суд повинен був застосувати норми ЦПК України щодо залишення позову без руху, тим самим суд обмежив повторну доступність до суду.

Скаржник звертає увагу, що судом не з?ясовано факти, обставини і деталі справи, тому ухвалено помилкове рішення, яке підлягає скасуванню.

В апеляційні сказі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.08.2021 року і залишити його позов без розгляду. Судовий збір стягнути з відповідача незалежно від рішення суду.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу позивача не надходив.

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду, вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін згідно вимог процесуального законодавства.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про відшкодування збитків від продажу спільного майна, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог, прийшовши до висновку, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів відповідачем щодо майнових прав спільної часткової власності, а також завданої ОСОБА_2 шкоди позивачу внаслідок її неправомірних дій та перевищення повноважень.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 27 травня 1994 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташованого на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв. м., що підтверджується договором дарування від 27.05.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Очеретяною В.В. (а. с. 3).

Інших документів позивачем ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог суду не надано, що вказано судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, щодо відсутності доказів на підтвердження позовних вимог щодо відшкодування збитків від продажу спільного майна, оскільки матеріали справи не містять доказів, щодо заподіяної відповідачем шкоди внаслідок її неправомірних дій та перевищенням повноважень. Позивачем не підтверджено, яким чином відповідач ОСОБА_2 порушила права позивача ОСОБА_1 .

Як вбачається з поданої позовної заяви ОСОБА_1 предметом позовних вимог є відшкодування збитків від продажу спільного майна, як посилається позивач ОСОБА_1 у сумі 180 000 грн., за продаж ОСОБА_2 частини спільного майна, в чому позивач вбачає порушення його права.

Згідно ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 не подавав до суду першої інстанції клопотання про витребування доказів.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до вірного висновку, що в підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу, на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів відповідачем щодо майнових прав спільної часткової власності, а також завданої ОСОБА_2 шкоди позивачу внаслідок її неправомірних дій та перевищення повноважень.

Як вбачається із змісту позовної заяви ОСОБА_1 посилається, що ОСОБА_2 згідно договору дарування є власником частини будинку по АДРЕСА_1 , та своїми діями порушила майнові права ОСОБА_1 , але жодних доказів на підтвердження своїх доводів позивач суду не надає, що було встановлено судом першої інстанції та не спростовано доводами апеляційної скарги скаржника.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Із рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року слідує, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об?єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з поданої апеляційної скарги ОСОБА_1 не ставив питання про неможливість подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об?єктивно не залежали від нього.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також ставить питання про стягнення із відповідача ОСОБА_2 судового збору.

Стосовно вирішення питання щодо стягнення судового збору колегія суддів апеляційного суду вважає вказати наступне.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 як інвалід 1 групи звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги і залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, тому судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги компенсується за рахунок держави і не підлягає стягненню з відповідача.

Щодо інших судових витрат, понесених сторонами, то у матеріалах справи відсутні дані про судові витрати, отже, відсутні підстави для їх стягнення судом апеляційної інстанції .

Враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Твердження скаржника стосовно того, що суд першої інстанції повинен був залишити позовну заяву без розгляду у відповідності до вимог ст. 257 ЦПК України не знаходять свого підтвердження у відповідності до обставин справи та вимог закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким встановлені обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, тому відсутні підстави для їх задоволення судом апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив заочне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яке відповідає вимогам закону, тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного заочного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим, і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків від продажу спільного майна залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов