Справа № 703/2542/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Кочеткової І.В.

за участі:

представника позивача Золотарь О.С.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача Поповський Д.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29 грудня 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» уклало з ОСОБА_1 договір, яким надало кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який останній раз було збільшено до 13000 грн., зі сплатою 2,5% на місяць за користування ним з кінцевою датою повернення боргу, що відповідає терміну закінчення строку дії кредитної картки. На підтвердження укладеного договору відповідачем було підписано заяву б/н від 29 грудня 2010 року.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява із запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» «Тарифами банку», «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується його підписом у заяві.

Позивач стверджує, що ОСОБА_1 станом на 30 вересня 2020 року має заборгованість в сумі 1156747 грн. 55 коп., з яких посить суд стягнути з відповідача на користь банку заборгованість в сумі 37194 грн. 52 коп., з яких 10589 грн. 46 коп. заборгованість за тілом кредиту, в тому числі за простроченим тілом кредиту та 26605 грн. 06 коп. заборгованість за простроченими відсотками.

В зв`язку з невиконанням умов договору відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ «Приват Банк» звернулось до суду з позовом про стягнення з нього цих коштів.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що ОСОБА_1 отримав у ПАТ КБ «Приват Банк» кредит 29 грудня 2010 року у вигляді карткового рахунку, на загальну суму 13000 грн., що пітверджується копією анкети заяви наявної в матеріалах справи. Заначив на те, що відповідач отримав кредитну карту «Універсальна», що чітко вбачається із вписки по рахунку та підтверджується його підписом у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду». А тому йому було відомо про всі умови кредитування, розміри відсотків, штрафів та пені за користування кредитними коштами. Вказав на те, що із виписки по рахунку вбачається, що ОСОБА_1 активно користувався кредитною карткою та йому було декілька разів збільшено кредитний ліміт, останній раз до 1300 грн. представник позивач зазначив, що п. 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щоло вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Позивач звернувся до суду з позовом 29 липня 2020 року, тобто до спливу строку позовної давності, тому клопотання відповідача про застосування строку позовної давності є безпідставним. Просив суд врахувати надану до суду відповідь на відзвив та пояснення вказані у ній, позовні вимоги задовільнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні в зв`язку з пропущенням терміну звернення із даним позовом до суду.

Представник відповідача, адвокат Поповський Д.М. в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову в зв`язку з тим, що між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 не було укладено будь якого кредитного договору, кредитної картки відповідач не отримував, як і кредитних коштів. Окрім того зазначив про те, що позивач пропустив строк звернення до суду із позовною заявою, а тому й задоволенні позову слід відмовити. Вказав суду на те, що ч. 1 ст. 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється у три роки. Оскільки правовідносини між сторнами виникли у 2010 році то відповідно термін позовної давності сплив.

Відповідно на підставі вказаного та ст. 267 ЦК України заявив про застосування судом строку позовної давності.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, приходить до наступного.

Згідно з п. 1.7 Статуту АТ КБ «Приватбанк» рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» став правонаступником всіх прав та зобов`язань публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк».

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

На підтвердження того, що між банком і ОСОБА_1 було укладено договір про надання кредиту, позивачем приєднано до матеріалів справи анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 29 грудня 2010 року (яка разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування становлять договір про надання банківських послуг) (а.с.20).

Як вбачається з заяви укладеної між ПАТ КБ «Приват банк» та ОСОБА_1 , останній 29 грудня 2010 року приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг у Приват Банку (а.с.20).

Окрім того, на підтвердження своїх позовних вимог позивач надав до суду довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду по від 29 грудня 2010 року.

Відповідно до вказаної вище довідки ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» зі сплатою 2,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з розрахунку 360 днів в році. Погашення заборгованості здійснюється щомісячно до 25 числа наступного за звітним у розмірі 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості, зазнчаеі штрафи та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості (а.с.21).

У зазначеній довідці про умови кредитування, зазначено, що ОСОБА_1 , з фінансовими умовами надання Кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений 29 грудня 2010 року (а.с.21), про що свідчить підпис відповідача.

Позивач зазначив, що термін кредитного договору відповідає терміну строку дії кредитної картки.

Позивач посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконав умов кредитного договору, внаслідок чого у нього станом на 30 вересня 2020 року виникла заборгованість у сумі 1156747 грн. 55 коп., звернувся до суду із даним позовом і просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 37194 грн. 52 коп. (10589 грн. 46 коп. заборгованість за тілом кредиту та 26605 грн. 06 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту).

Позивач АТ КБ «Приват Банк» обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві ОСОБА_1 . Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами до 25 числа місяця, наступного за звітним до закінчення дії картки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Представник відповідача, адвокат Поповський Д.П. в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом вже після спливу позовної давності. Надав до суду письмову заяву від відповідача та просив суд врахувати викладені у ній пояснення.

Вказав представник відповідача на те, що оскільки за договором визначено погашення боргу саме щомісячними платежами погашення кредиту то строк позовної давності щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього календарного дня указаного місяця. Відповідачем останній раз було сплачено заборгованість за кредитом 12 травня 2014 року, після чого ОСОБА_1 жодного платежу не здійснював, позивач про це достеменно знав, однак із даним позовом звернувся по збігу трирічного строку позовної давності 29 липня 2020 року. Оскільки термін позовної давності сплив щодо основного зобов`язання то відповідно і вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсотками не підлягають до задоволення.

Вказав представник відповідача і на те, що вимоги банку вважає недоведеними і не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки банк звернувся із позовом до суду після спливу терміну позовної даявності.

Відповідно до положень ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Ч. 2,4 ст. 267 ЦК України вказує на те, що у випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що факт укладення кредитного довору між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 , підтверджується дослідженою в судовому засіданні анкетою заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 29 грудня 2010 року (а.с.20) та довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с.21).

Окрім того, факт отримання кредитних коштів та активного користування кредитною карткою відповідачем ОСОБА_1 підтверджується випискою за договором б/н від 28 травня 2020 року, відповідно до якої бачається, як зняття коштів з картки так і розрахунок карткою в торгівельних закладах так і поповнення картки (а.с.12-17).

Як вбачається з заяви про зменшення позовних вимог, банк просить суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 29 грудня 2010 року в сумі 37194 грн. 52 коп. (10589 грн. 46 коп. заборгованість за тілом кредиту та 26605 грн. 06 коп. заборгованість за простроченими відсотками).

З наданої позивачем копії заяви (а.с20) та довідки про умови кредитування і використання кредитної карти (а.с.21) вбачається, що позивач надав ОСОБА_1 кредит, який той зобов`язався повертати щомісячно до 25 числа, наступного за звітним та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Враховуючи вказане суд приходить до висновку, що починаючи з 26 числа місяця в якому відбулось порушення умов кредитного договору, банк мав право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті).

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У даній справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, судом встановлено, що 29 грудня 2010 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у національній валюті у розмірі 13000 грн., які зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 2,5 % на місяць на залишок заборгованості за кредитом. Термін дії договору позивач зазначив як термін строку дії картки.

Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 25 числа кожного місяця кошти в розмірі 7 % заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами щомісячно, до закінчення терміну дії картки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд, звертає увагу і на те, що укладений між сторонами кредитний договір від 29 грудня 2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником ОСОБА_1 кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а також те, що факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом виконання боржником зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, що складається з тіла кредиту та заборгованості за простроченими відсотками, однак в межах строку позовної даявності.

З розрахунку заборгованості за договором б/н від 29 грудня 2010 року, укладеного між Приват Банком та ОСОБА_1 станом на 30 вересня 2020 року, наданого позивачем до заяви про зменшення позовних вимог (а.с.74-78) вбачається, що відповідачем умови договору виконані належним чином не були, заборгованість та відсотки ним не сплачені, а тому вимоги підлягали б до задоволення.

Що стосується заявленої вимоги представника відповідача про відмову у позові в зв`язку з закінченням строку позовної даявності, суд зазначає наступне.

У постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14 зазначається, що формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Як зазначив Верховний суд України у рішенні від 03 лютого 2016 року у справі № 6- 75цс15 можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. 15,16,20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах державучасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Дана правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі за № 6-68цс15.

У даному випадку строком кредитування є строк дії картки позичальника.

З довідки виданої ПАТ КБ «Приват Банк» вбачається, що між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 , бата відкриття 15 грудня 2010 та термін дії грудень 2014 року (а.с.19).

Отже позивач мав можливість заявити вимоги про погашення наявної кредитної заборгованості по 31 грудня 2014 року.

Як вбачається з відбитку штампу суду (а.с. 2) позовну заяву до суду АТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості подав лише 29 липня 2020 року.

Відповідно до ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З досліджених судом доказів вбачається, що позивач пропустив строк звернення до суду із даним позовом та подав його поза межами трирічного строку позовної давності.

Що стосується позовних вимог про стягнення відсотків, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, у розмірі 2,5 % на місяць на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів в році, про що зазначено у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду (а.с.21).

Відтак, у межах строку кредитування, який відповідав терміну дії карти (грудень 2014 року), відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Після закінчення терміну повернення кредиту відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи вище вказане, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У відповідності з ч. 7 наведеної статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України це не є обов`язком суду.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовні вимоги та стягнення заборгованості за кредитним договором в межах строку позовної давності, тому позов до задоволення не підлягає.

Позовна давність на основні та додаткові вимоги обчислюється щодо кожної вимоги окремо.

Позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. Але якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги.

Таким чином, суд дослідивши письмові матеріали справи та наявні у ній докази встановив, що відповідач свої зобов`язання щодо погашення суми кредиту та відсотків за користування кредитом не виконував належним чином та наявна заборгованість є обґрунтованою, тобто наявні підстави для задоволення позову.

Суд приймає як підставу для відмови у задоволенні позову заяву відповідача ОСОБА_1 , про застосування терміну позовної давності, відповідно до ст. 256 і 267 ЦК України.

В зв`язку з тим, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають, відповідно і вимога про стягнення судового збору не підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 141, 263, 265, 268, 280-282, 353 ЦПК України суд,-

вирішив:

У позові Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 04 листопада 2021 року.

Головуючий: В. О. Прилуцький