КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 760/13069/19

провадження № 22-ц/824/13984/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Пугач Д.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мастер-Авіа»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2021 року у складі судді Букіної О.М.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастер-Авіа» про визнання положення публічного договору недійсним, визнання недійсним нормативного акту, стягнення сплачених коштів та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача ТОВ «Мастер-Авіа», в якому просив визнати положення публічного договору, укладеного між позивачем та відповідачем 05 лютого 2019 року та 05 березня 2019 року несправедливими та недійсними в частині ціни договору та суми штрафу за втрату парковочного квитка; визнати недійсними «Правила в`їзду та виїзду і користування обладнанням автоматичного пункту пропуску міжнародного аеропорту «Київ», які затверджені ТОВ «Мастер-Авіа»; зобов`язати відповідача повернути позивачу сплачені кошти у загальному розмірі 1600 гривень; стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

У мотивування вимог посилався на те, що 05 лютого 2019 року він відлітав з аеропорту «Київ» до м. Одеси, для чого завчасно прибув на автомобілі, який запаркував на платній парковці терміналу «А» №1, що належить відповідачу та отримав парковочний квиток (талон).

06 лютого 19 року, близько 20.00 год. він прибув літаком з м.Одеси та повернувся на паркову терміналу "А", де стояв його автомобіль і виявив, що втратив парковочний талон.

У зв`язку із втратою парковочного талону, оператору парковки позивач сплатив вартість парковки 300,00 грн та штраф за втрату парковочного талону - 500,00 грн.

05 березня 2019 року позивач знову відлітав з аеропорту «Київ» до Одеси, для чого знову запаркувався на вищевказаній платній парковці терміналу «А» №1, що належить відповідачу та отримав парковочний квиток.

06 березня 2019 року прибувши літаком з Одеси та повернувшись на паркову терміналу "А" де стояв його автомобіль позивач знову виявив відсутність парковочного талону та йому вдруге було запропоновано сплатити вартість парковки (300,00 грн) та штраф за втрату парковочного квитка - 500,00 грн, що також було виконано позивачем.

Позивач уважав, що його права, як споживача є порушеними, а вимоги відповідача щодо сплати вартості парковки та штрафу необґрунтованими.

Вказував, що земельна ділянка поблизу терміналу «А» належить територіальній громаді м. Києва, а відповідач її безпідставно контролює та, використовуючи монопольне становище, стягує плату за в`їзд, а умови договору паркування, є несправедливими, оскільки передбачений необґрунтовано високий штраф за втрату паркувального талону.

Позивач зазначав, що штраф, виходячи з вимог чинного законодавства, не може застосовуватися у твердій сумі, а лише у відсотках від суми невиконаного чи неналежно виконаного зобов`язання.

Вказуваа також, що відповідачем не здійснена державна реєстрація та офіційне опублікування Правил надання послуг з паркування на території Міжнародного аеропорту «Київ» (Правил в`їзду/виїзду) як нормативно - правового акту, що є підставою вважати їх незаконними, а тому у останнього відсутні правові підстави їх застосовувати.

Посилався на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача, позивачу було заподіяно також моральної шкоди, а тому оцінюючи понесені моральні страждання, просив стягнути у відшкодування 10 000,00 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 06 вересня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Уважає, що суд не надав належної оцінки тим обставинам, що відповідач, здійснюючи нечесну підприємницьку діяльність з надання послуг парковки автомобілів, проявляє недобросовсну конкуренцію, яка вводить споживача в оману та є агресивною, а відтак у суду є всі підстави для задоволення позову та захисту прав споживача.

Зазначає, що умови договору, запропонованого відповідачем,порушують принцип добросовісності, призводять до дисбалансу договірних прав та обов`язків та завдають шкоди споживачу.

Разом з тим, судом не взято до уваги, що державній реєстрації підлягають нормативно- правові акти будь-якого виду, якщо в них є одна або більше норм, що зачіпають соціально-економічні, політичні, особисті та інші права, свободи та інтереси громадян.

25 жовтня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду Генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастер-Авіа апеляійн» надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанці - без змін.

Позивач у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав та просив відмовити у її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що в ході розгляду справи судом не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов публічного договору вимогам чинного законодавства та порушення прав позивача ,як споживача, відсутні підстави до визнання недійсними «Правил в`їзду та виїзду і користування обладнанням, автоматичного пункту пропуску міжнародного аеропорту «Київ», також позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що відповідач надає послуги з відстою транспортних засобів на привокзальній території Міжнародного пасажирського терміналу «А», які врегульовані затвердженими Наказом відповідача №М-1.1-02-54/1 від 21.05.2018 року Правилами в`їзду та виїзду і користування обладнанням, автоматичного пункту пропуску міжнародного аеропорту «Київ», для осіб, які відвідують вищевказаний пасажирський термінал, та мають намір залишити свій транспортний засіб на тривалий час.

Земельна ділянка, на якій знаходиться привокзальна площа належить відповідачеві на праві власності, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до «Правил в`їзду та виїзду і користування обладнанням, автоматичного пункту пропуску міжнародного аеропорту «Київ», будь-яка особа, взявши квиток в автоматичному пункті пропуску, погоджується з правилами та умовами тимчасового перебування транспортного засобу на території аеропорту «Київ».

Також «Правилами в`їзду та виїзду і користування обладнанням, автоматичного пункту пропуску міжнародного аеропорту «Київ» встановлено вартість надання послуг та застереження про обов`язковість зберігання квитка, отриманого на в`їзді в автоматичному пункті пропуску, та суму штрафу за його втрату.

Вказані «Правила в`їзду та виїзду і користування обладнанням, автоматичного пункту пропуску міжнародного аеропорту «Київ» містять дані про особу, яка надає послугу, опис послуги, вартість та умови її надання, що є необхідними ознаками для визнання цих правил публічним договором.

Вимоги ст.ст. 3, 6, 11, 203, 626, 627 ЦК України визначають загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1-3 ст. 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо.

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи встановлено, що Правила в`їзду та виїзду і користування обладнанням, автоматичного пункту пропуску міжнародного аеропорту «Київ» перебувають у загальному доступі, будучи розміщеними при в`їзді до аеропорту та опублікованими на сайті, із запропонованими умовами позивач ознайомився та з ними погодився, оскільки сплатив вартість наданих відповідачем послуг та штраф за втрату талонів, що останнім також не заперечувалося.

А тому суд вірного висновку дійшов, що такі дії позивача свідчить про обізнаність позивача та згоду з запропонованими та наданими послугами відповідача, в тому числі штрафними санкціями, вважаючи їх справедливими.

Статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб`єкта господарювання, яка не містить положень про такі наслідки, як недійсність договору.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь - якому елементі правочину.

Як роз`яснено в п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень, закріплених у ч.ч 1, 2, 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про:

1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;

2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції;

3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції;

4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг;

5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу;

6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті;

7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець;

8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди;

9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції;

10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суду не надано доказів на підтвердження того, що умови публічного договору, укладеного між сторонами порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди позивачу, як споживачу.

Разом з цим, скориставшись послугою з відстою автомобіля, позивач погодився на відповідні умови публічного договору з урахуванням вимог ст. 627 ЦК України, у тому числі, з сумою штрафу за втрату талону, вважаючи їх справедливими.

Вимога про сплату штрафу у розмірі 500,00 грн, згідно встановлених Правил, не є явно завищеною та відповідає передбаченим чинним цивільним законодавством України засадам справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності.

Тобто, оцінюючи матеріали справи та вказані обставини , приймаючи до уваги те, що позивач погодився з усіма умовами публічного договору сплативши відповідні кошти та штраф, посилання позивача на те, що умови договору створюють дисбаланс між правами і обов`язками сторін, суд вірно вважав безпідставними.

Разом з цим, переконливих та істотних доводів щодо несправедливості умов публічного договору, існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві, позивачем не наведено.

Крім того, кваліфікація умов договору як несправедливих відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не є підставою для застосування до спірних правовідносин ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить інші самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду України у справі № 6-40-цс13, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

Вимоги ст. 549 ЦПК України визначають, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов`язання.

Оцінюючи надані відповідачем докази , колегія погоджується з доводами відповідача про те, що при формуванні вартості послуг, в тому числі і штрафу, вони є такими, що не містять дисбалансу чи несправедливі умови їх визначення та не порушують приписи ст. 549 ЦК України, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача, як споживача є порушеними, чи укладанням спірного договору порушуються вимоги чинного законодавства.

Що стосується вимог позивача про визнання недійсними «Правил в`їзду та виїзду і користування обладнанням, автоматичного пункту пропуску міжнародного аеропорту «Київ», які затверджені ТОВ «Мастер-Авіа», у зв`язку з відсутністю їх державної реєстрації, суд вірно вважав доводи позивача в цій частині позову необґрунтованими,оскільки відповідач до суб`єктів, зазначених у Постанові КМУ від 28.12.1992 за № 731 «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» не відноситься, а дія цієї постанови поширюється відповідно на міністерства та інші органи виконавчої влади.

Згідно положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктами 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а тому суд вірно дійшов до висновку, що позов в цій частині також є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що в ході розгляду справи судом не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов публічного договору вимогам чинного законодавства та порушення прав позивача ,як споживача, відсутні підстави до визнання недійсними «Правил в`їзду та виїзду і користування обладнанням, автоматичного пункту пропуску міжнародного аеропорту «Київ», також позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «02» листопада 2021 року

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик