Справа № 638/6862/21
Провадження № 2/638/4198/21
РІШЕННЯ

Іменем України

01 листопада 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого Невеніцина Є.В.,

за участю секретаря Суркової М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення,-

ВСТАНОВИВ:

Представник КП «Харківводоканал» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 13959,14 грн з них: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.01.2017 року по 28.02.2021 рік у сумі 7185,49 грн; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01.01.2017 року по 28.02.2021 рік у розмірі 5343,94 грн, інфляційні витрати у розмірі 985,01 грн, три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 444,70 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачами послуг з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення, облік нарахувань та оплат за які здійснюється за абонентським особовим рахунком № НОМЕР_1 . Нарахування за надані послуги з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення проводяться на підставі тарифів, встановлених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики і комунальних послуг у відповідності до п.20-21 Правил №30. В порушення обов`язку щодо своєчасної оплати наданих послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, відповідач неналежним чином виконував зобов`язання з оплати наданих послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 13959,14 грн.

02.07.2021 року ОСОБА_1 поданий відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позовна заява не відповідає вимогам ст.175 ЦПК України, зокрема, позов подано неповноважною особою; не надано бухгалтерських документів, які б підтверджували факт здійснення послуги; розрахунок безпідставний, оскільки складений без урахування проплат; просив застосувати загальну та спеціальну позовну даність до вимог позивача; квартира на праві власності належить йому, а відтак позовні вимоги до іншого відповідача безпідставні.

13.07.2021 року представником позивача подано відповідь на відзив з проханням задовольнити позовні вимоги та поновити строк для звернення до суду з позовними вимогами.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, просив позов задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, при час та місце слухання справи повідомлялись вчасно та належним чином, причин неявки, не повідомили, клопотань про відкладення слухання справи не надходило.

У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідачі є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб та розрахунком позивача.

Заборгованість відповідачів, згідно розрахунків позивача складає: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.01.2017 року по 28.02.2021 рік у сумі 7185,49 грн; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01.01.2017 року по 28.02.2021 рік у розмірі 5343,94 грн, інфляційні витрати у розмірі 985,01 грн, три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 444,70 грн.

Відповідно до ст.ст.67,68 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

За положенням ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» № 2918 від 10.01.2002 р. споживач зобов`язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання i водовідведення.

Згідно п.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води i водовідведення», затверджених КМУ від 21.07.2005 р. № 630, розрахунковим передом для оплати послуг є календарний місяць, плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Враховуючи викладене, споживач зобов`язаний оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладені у постановах від 30 жовтня 2013 року по справі №6-59цс13 та від 25 листопада 2014 року по справі №3-184гс14.

Щодо посилань відповідача на невідповідність позовної заяви вимогам ст. 175 ЦПК України, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Тобто, до виключної компетенції суду належить з`ясування відповідності позовної заяви вимогам закону та постановлення відповідної ухвали, крім того, це не є підставою для задоволення позовних вимог або відмови у їх задоволенні.

Також, суд зазначає, що ч.2 ст. 60 ЦПК України передбачено, що під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Документи, що підтверджують повноваження представників визначені, статтею 62 ЦПК України, у тому числі довіреністю фізичної або юридичної особи. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Відповідно ч. 3 ст. 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

За змістом ст.ст. 244-245 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати і в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Частинами 2, з ст. 244 ЦК України також встановлено, що представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 246 ЦК України, довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Згідно офіційного сайту Міністерства юстиції України «Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» керівником КП «Харківводоканал» є Панов В.В., яким і видано довіреність від 17.12.2020 року.

Ухвалою суду від 21.05.2021 року справу визнано малозначною та відкрито спрощене провадження.

На підставі вище наведених норм закону, суд приходить до висновку, що представник позивача під час розгляду справи є належним чином довірений діяти в інтересах КП «Харківводоканал» та здійснювати представництво в межах повноважень, викладених у довіреності, що долучена до позовної заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до частин п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до норм ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Згідно ч.8 ст.83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

За положенням ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 2 ст.43 ЦПК України передбачено обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Із змісту вищевказаних норм права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до дня його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належить до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. При цьому підприємство самостійно визначає облікову політику підприємства, обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних: розробляє систему та форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності та контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів, затверджує правила документообігу і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку.

Згідно ч.1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Заборгованість за надані послуги рахується за особовим рахунком і списання, переведення, розподіл з цього внутрішньогосподарського документа будь-яких сум є правом кредитора і ніхто не може втручатися в порядок ведення внутрішньогосподарського обліку господарських операцій підприємства.

Особовий рахунок не є способом визначення власника квартири, а є номерним документом, що відображає рух коштів, які перераховуються за оплату комунальних послуг та дозволяє ідентифікувати його відповідно до конкретного житлового приміщення та являє собою сукупність даних про житлове приміщення.

Зведена картка абонента, подана до позову як доказ нарахування плати та існування заборгованості, в повній мірі відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та дає змогу встановити адресу, за якою здійснюється облік, період надання послуги, тарифи та норми, які застосовувались на певну дату, кількість осіб або об`єм спожитих послуг , розмір здійснених оплат споживачем, розмір наданих у певний проміжок часу субсидій, пільг, залишок заборгованості. Надана суду зведена картка підписана уповноваженою особою, яка відповідальна за правильність наданих розрахунків.

Таким чином, зведена картка абонента та розрахунок суми заборгованості є належними доказами, в розумінні ч. 1 ст. 76 та ч. 1 ст. 77 ЦПК України.

Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Власники несуть відповідальність за своєчасність здійснення платежів за комунальні послуги незалежно від використання приміщень особисто чи надання належних їм приміщень в оренду, якщо інше не передбачено законом.

В ухвалі ВССУ від 20.11.2013 року по справі № 6-29503св13 зазначено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа. Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК України).

Відповідач ОСОБА_1 зазначає, що є власником квартири АДРЕСА_1 , проте жодного доказу на підтвердження вказаних обставин суду не надано.

При цьому, всупереч вимогам ч.1ст. 84 ЦПК України відповідач не скористався правом подати клопотання про витребування доказів судом, яке роз`яснено, зокрема, судом в ухвалі про відкриття провадження по справі. Також, відповідачем не зазначено причин неможливості подати суду докази, на які він посилається у відзиві, при цьому підстав для звільнення від доказування на підставі ст.82 ЦПК України судом не встановлено.

Таким чином підлягає застосуванню ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» якою визначено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Щодо наданих суду копії квитанції від 01.10.2020 року, 06.11.2020 року, 30.12.2020 року суд зазначає, що позивачем, згідно наданого розрахунку, враховані сплачені суми відповідачем, при цьому суд зазначає, що оплату наданих послуг за грудень 2020 року, січень-лютий 2021 року внесена з порушенням вимог п.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води i водовідведення», затверджених КМУ від 21.07.2005 р. № 630.

Суду не надано та не зазначено про існування доказів того, що відповідачі відмовлялись від споживання послуг з водопостачання (водовідведення) у встановленому порядку, чи звертались до позивача щодо проведення перерахунку у разі можливої відсутності тривалий час в квартирі та не споживання послуг або з претензіями щодо невиконання ним зобов`язань щодо постачання послуг, або надання неякісних послуг суду.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 629 ЦПК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положенням ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.01.2017 року по 28.02.2021 рік у сумі 7185,49 грн; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01.01.2017 року по 28.02.2021 рік у розмірі 5343,94 грн обґрунтовані, оскільки відповідачі не відмовлялись в установленому законом порядку від отримання наданих послуг та фактично їх отримували.

Разом з тим, відповідач просить застосувати строки позовної давності до вимог позивача.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України.)

Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (стаття 267 ЦК України).

Згідно з ч.1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Так, при поданні позовної заяви 12.05.2021 року позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості за період з 01.01.2017 року по 28.02.2021 рік.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за період з 01.01.2017 року по квітень 2018 року заявлені поза межами строку позовної давності, при цьому клопотання представника позивача про поновлення пропущеного строку не підлягає задоволенню, оскільки судом не встановлено поважності причин його пропуску.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в межах позовної давності за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01.05.2018 року по 28.02.2021 року у загальному розмірі 9040,54 грн.

У зв`язку із простроченням відповідачами виконання грошового зобов`язання, позивачем нараховані інфляційні витрати та 3% річних за прострочення ними виконання грошового зобов`язання.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, зокрема, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок по оплаті отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, якою передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних витрат у розмірі 978 грн 88 коп. та 3% річних у розмірі 441 грн 20 коп., в межах позовної давності, є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо застосування спеціальної позовної давності до вимог позивача суд зазначає наступне.

Відповідно із п.1 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц зазначено, що формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, оскільки даний спір не відноситься до окремих видів вимог до яких законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, як це передбачено ст. 258 ЦК України, а відтак відсутні підстави для застосування спеціальної позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно абзаца шостого пункту 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 625, 629 ЦК України, ст.ст.12,13, 141, 263,264,265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги Комунального підприємства «Харківводоканал» (м.Харків, вул.Шевченка, 2) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення - задовольнити частково.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» заборгованість у розмірі 10460 (десять тисяч чотириста шістдесят) грн 62 коп., з них: за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01.05.2018 року по 28.02.2021 року у розмірі 9040 грн 54 коп., інфляційні витрати у розмірі 978 грн 88 коп. та 3% річних у розмірі 441 грн 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» суму сплаченого судового збору у розмірі 1701 (одна тисяча сімсот одна) грн 08 коп. по 850 грн 54 коп. з кожного.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 02.11.2021 року.

Головуючий Є.В.Невеніцин