ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 622/1122/20

провадження № 22ц/818/4846/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Пилипчук Н. П. , Хорошевського О. М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 19 травня 2021 року в складі судді Чернової О.В.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної під час виконання трудових обов`язків.

Позовна заява мотивована тим, що вона є фізичною особою -підприємцем та у неї працювала ОСОБА_2 реалізатором продовольчих товарів на підставі трудового договору.

Зазначила, що між фізичною особою - підприємцем " ОСОБА_1 " та працівником ОСОБА_2 додатково укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 11 травня 2011 року № 10, згідно якого ОСОБА_2 , прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереженості ввірених їй матеріальних цінностей.

Посилалася на те, що в результаті проведеної в 2013 році інвентаризації нею встановлено нанесені відповідачкою матеріальні збитки на загальну суму 75 000,00 грн. Самостійно ОСОБА_2 компенсувала 5000,00 грн, залишилися невідшкодованими - 70000,00 грн.

Вказала, що вона неодноразово зверталася до відповідачки з проханням сплатити нанесену їй шкоду, однак жодної відповіді від відповідчаки не надходило.

Просила стягнути з ОСОБА_2 шкоду, завдану під час виконання трудових обов`язків на суму 70 000,00 грн, судовий збір в розмірі 840,80 грн та 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 19 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, не врахував того, що їй спричинено збитки відповідачкою внаслідок того, що вона взяла на власні потреби отримані від продажу товарів грошові кошти, про що відповідачка неодноразово в ході приватної розмови зазначала. Також, судом першої інстанції не з`ясовано у відповідачки щодо складеного ревізійного акту по факту нестачі продукції, тому можна стверджувати відсутність всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин справи. Вказала, що вона пропустила строк на звернення до суду в один рік з поважних причин, оскільки, починаючи з 2014 року у зв`язку з різким погіршенням стану здоров`я, вона вимушена постійно проходити відповідні обстеження та лікування, що вимагає значного часу та фінансових вкладень. Таким чином, стан її здоров`я та його постійне покращення шляхом систематичного лікування, унеможливлював можливість звернутися до суду за захистом своїх інтересів.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що строк для звернення до суду з позовом за захистом своїх прав згідно положень статті 233 КЗпП України позивачка пропустила, тому в задоволенні позову необхідно відмовити як з підстав пропущення строку, так і з підстав недоведеності.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особипідприємця, серія В04 № 036619, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 29 лютого 2000 року (а.с.18).

11 травня 2011 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. Цей договір є безстроковим, що укладається на невизначений строк. Працівник зобов`язаний виконувати обов`язки продавця продовольчих товарів. Трудовий договір зареєстровано 11 травня 2011 року за №0 в Золочівському районному Центрі зайнятості (а.с.7-8).

Як вбачається з типового договору №10, підписаного сторонами 11 травня 2011 року, про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеного між фізичною особоюпідприємцем ОСОБА_1 та продавцем ОСОБА_2 , остання приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов`язується дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей

.

Підприємство в свою чергу зобов`язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей. Проводити в установленому порядку інвентаризацію матеріальних цінностей.

Як вбачається з пункту 3 даного договору у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Пунктом 4 договору передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини (а.с.9).

Як вбачається з ревізійної відомості 23 лютого 2013 року, засвідченого підписом ОСОБА_2 та посвідченим секретарем Лютівської сільської ради, за час роботи на посаді продавчині ОСОБА_2 у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 виникла недостача, що полягає у відсутності ввіреного працівнику майна на суму 81 985,07 грн (а.с.65-74).

28 лютого 2013 року ОСОБА_2 написала розписку, в якій зазначила, що залишок товару за звітами, які складені нею за 2011-2013 роки складають 96 762,38 грн. При передачі товару 28 лютого 2013 року з магазину від ОСОБА_2 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 залишок товару становить 14 777,31 грн, в підсумку виявлена недостача на суму 81 985,07 грн. Також зазначила, що зобов`язується повернути цю суму недостачі, щомісячно в сумі 200,00 грн 500, 00 грн (а.с.19).

10 листопада 2017 року ОСОБА_2 написала розписку, в якій зазначила, що вона колишній продавець Приватного підприємства «Цибулько», торгувала в смт Відродженівка. За закінченням роботи виявлено недостачу 75 000,00 грн. Вона частково погасила недостачу в сумі 5000,00 грн. Решту - зобов`язалась віддавати частково, щомісячно по 200,00 грн (а.с.20).

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року у справі № 622/47/18 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики відмовлено через неправильно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав (а.с.43).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначила, що вона пропустила строк позовної давності, оскільки з 2014 року тяжко хворіла.

Відповідно до частини третьої статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Встановлені статтею 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо строк пропущено без поважних причин, суд відмовляє у позові з цих підстав.

Згідно із пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що, застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

При цьому в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Отже, строк звернення до суду у справах щодо звернення роботодавця до працівника для стягнення заподіяної матеріальної шкоди врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України щодо строку позовної давності.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що днем виявлення шкоди необхідно вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, завданої працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, необхідно вважати день підписання відповідного акту або висновку.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначила, що шкода заподіяна 28 лютого 2013 року. З позовом до суду вона звернулася у жовтні 2020 року, тобто, через 7 років після спричинення, на її думку, шкоди. Річний строк для пред`явлення позову до суду справ цієї категорії пропущено.

В обґрунтування поважності пропуску строку звернення до суду з даним позовом позивачка зазначила різке погіршення стану здоров`я з 2014 року та на підтвердження зазначених обставин надала копії медичної документації, в саме, копію медичної карти амбулаторного хворого, яка датована 14 березня 2018 року, копії інших медичних документів (копію ультразвукового обстеження від 02 листопада 2015 року, копію медичної карти амбулаторного хворого від 19 жовтня 2015 року, копію направлення від 17 вересня 2015 року, копію довідки від 04 квітня 2017 року, копію направлення від 01 серпня 2017 року, копію направлення від 03 серпня 2019 року, 27 лютого 2020 року), які свідчить про те, що в період з 28 лютого 2013 року по жовтень 2015 року ОСОБА_1 мала можливість скористатися своїм правом звернення до суду, однак, таким правом не скористалася. У зв`язку з чим вважати, що вона пропустила строк з поважних причин, немає.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що підстав для поновлення строку ОСОБА_1 для звернення до суду не вбачається, що є підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку зі спливом такого строку.

Розглядаючи справу по суті спору та визначивши, що строк у позивачки для звернення до суду сплив, суд першої інстанції повинен був відмовити їй в задоволенні позову саме з цієї підстави.

За таких обставин рішення суду підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, разом з тим, позов фактично залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 19 травня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Н. П. Пилипчук

О. М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2021 року.