ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8026/21 Справа № 185/815/21 Суддя у 1-й інстанції - Врона А. О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Деркач Н.М.,

суддів: Городнича В.С., Макарова М.О.,

за участю секретаря Усик А.Д.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що понад 23 роки працював на підприємстві шахта Героїв Космосу ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з повним робочим днем під землею, в шкідливих умовах, внаслідок чого захворів на професійні захворювання. Зазначав, що 24.05.2016 року був звільнений з займаної посади за ч.2 ст.40 КзпП України, у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я. Вказував, що оглядом МСЕК від 27.11.2017 року у зв`язку професійним захворюванням йому повторно було сукупно встановлено 65% втрати працездатності та третю групу інвалідності безстроково. Посилаючись на те, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що його постійно турбує фізичний біль, погане самопочуття, порушення душевної рівноваги, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» у рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди 216 000 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь ОСОБА_1 65000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь держави судовий збір у розмірі 650 грн.

Не погодившись з указаним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Також відповідач звернувся з апеляційною скаргою, яка ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року визнана неподаною та повернута.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги позивача та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення у даній справі відповідає не у повній мірі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві ВСП «Шахтоуправління ім.Героїв Космосу» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» підземним гірником з 20.05.1993 року з повним робочим днем у шахті, прохідником підземним з повним робочим днем у шахті з 12.01.1994 року, 24.05.2016 року позивач був звільнений з займаної посади за п.2 ст.40 КЗпПУ у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я (а.с.38-39).

На підставі інформаційної довідки про умови праці працівника при підозрі у нього професійного захворювання (отруєння) від 16.09.2016 року, наданої Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області, медичними висновками лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 25.10.2016р. №1371, позивачу було встановлено професійне захворювання радикулопатія попереково-крижова L5, S1 і шийна С6, С7, С8, з вираженими статико - динамічними порушеннями, стійким больовим м`язово-топічним і периферичним нейросудинним синдромами з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ст.), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ другого ст.) і колінних (ПФ другого ст.) суглобів. Хронічне обструктивне захворюванням легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легенів першої стадії), група «А». Легенева недостатність першого-другого ступеня. Нейросенсорна приглухуватість II ступеня (з помірним зниженням слуху).(а.с.21-36)

Згідно з п.13 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 16.11.2016р. (далі - Акт), умови праці позивача на посаді прохідника підземного дільниці підготовчих робіт ВСП «ШАХТОУПРАВЛІННЯ ім. ГЕРОЇВ КОСМОСУ» ПрАТ «ДТЕК Палоградвугілля», відносяться:

за показниками важкості праці - до 3 класу 3 ступеня «шкідливі»;

за параметрами шуму - до 3 класу 2 ступеня «шкідливі»;

за показниками мікроклімату - до 3 класу 1 ступеня «шкідливі»;

за показниками освітлення - до 3 класу 2 ступеня «шкідливі»;

по вмісту в повітрі робочої зони хімічних речовин - до 3 класу 4 ступеня «шкідливі»;

за показниками напруженості праці - до 3 класу 2 ступеня «шкідливі»;

загальна оцінка - до 3 класу 4 ступеня «Шкідливі».

Згідно з п.16 Акту, професійне захворювання виникло в результаті тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалість технології, механізмів, робочого інструменту (а.с.11-14).

Актом огляду медико-соціальною експертною комісією №1169 від 06.12.2016 року ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання, ступінь втрати професійної працездатності - 65%. Висновком обласної МСЕК №3, серії 12 ААА №048005, від 27.11.2017 року ОСОБА_1 було вторинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 65% та третю групу інвалідності безстроково (а.с.16).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що понад 23 роки працював на підприємстві шахта Героїв Космосу ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з повним робочим днем під землею у шкідливих умовах, внаслідок чого захворів на професійні захворювання.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції взяв до уваги стан здоров`я позивача, втрату професійної працездатності, інвалідність, вину підприємства у заподіянні шкоди, характер та обсяг його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаного профзахворювання, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін життєвих зв`язків, а саме 65 % втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках, тому вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 65 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, однак і частково погоджується із доводами представника позивача в апеляційній скарзі щодо заниженого розміру моральної шкоди, з огляду на наступне.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП Україниза наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин , виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (не майнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності.

Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Відповідно частині 3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається зі змісту акту розслідування профзахворювання, комісія встановила порушення закону, що призвели до профзахворювання, тобто вину відповідача, який не забезпечив належні умови праці.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача щодо необґрунтовано заниженого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги обставини справи, а саме, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач втратив 65% професійної працездатності і йому була встановлена третя група інвалідності, що свідчить про неможливість покращення стану здоров`я позивача у майбутньому, незважаючи на лікування, враховуючи стаж роботи ОСОБА_1 в шкідливих умовах праці, близько 23 років на підприємстві відповідача, характер немайнових витрат, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити цей розмір з 65 000 грн. до 120 000 грн.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації позивачу моральної шкоди буде 120 000 грн.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції змінює рішення суду в частині збільшення суми моральної шкоди, відповідно збільшенню підлягає і сума судового збору, стягнутого з відповідача на користь держави, пропорційно до задоволених позовних вимог, з 650 грн. до 1200 грн., що становить 1% від суми задоволених судом апеляційної інстанції позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367, ч.1 ст.369, ст.374, ст.376, ст.ст.381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2021 року в частині розміру моральної шкоди і судового збору змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь позивача ОСОБА_1 з 65000 грн. до 120 000 (ста двадцяти тисяч) грн., відповідно збільшивши судовий збір на користь держави з 650 грн. до 1200 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

В.С. Городнича

М.О. Макаров