СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
___________________________________________________________________________________
Справа №760/7651/20
Провадження №2/760/1474/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І . Вступна частина

23 липня 2021 року в м. Києві

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Семененко А.Д.

представників Відповідача - Демченко Л.С., Кокошка Є.В.

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Київського національного університету будівництва і архітектури про стягнення вихідної допомоги, оплати тимчасової непрацездатності, середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, моральної шкоди.

ІІ. Описова частина

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Відокремленого структурно підрозділу «Інститут інноваційної освіти» Київського національного університету будівництва і архітектури з вимогами про:

-стягнення оплати трьох днів тимчасової непрацездатності в сумі 1757,94 гривень;

-стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 31816,01 гривень;

-стягнення середнього заробітку за весь час розрахунку при звільненні за період з 05 лютого 2020 року по день ухвалення рішення судом;

-стягнення компенсації за заподіяну моральну шкоду в розмірі 10000 гривень.

Ухвалою від 27 березня 2020 року Солом`янським районним судом м. Києва відкрито провадження.

Свої вимоги Позивачка мотивує наступними обставинами.

Відповідно до наказу ВСП «Інститут інноваційної освіти» КНУБіА від 13.11.2018 за №04-06/226-к Позивача було прийнято на посаду начальника юридичного відділу зазначеного підрозділу з 14.11.2018.

Позивач вказує, що 10 грудня 2019 року він був змушений написати заяву про звільнення згідно з ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю та просив звільнити його в останній день відпустки. Написання ним заяви на звільнення з роботи обумовлено протиправними діями в.о. директора Інституту Даневича Олександра Степановича , який фактично примушував Позивача до звільнення.

Так, як стверджує Позивач, 04 грудня 2019 року начальник кадрів Інституту Решетник С.М. передав йому усну вказівку в.о. директора Даневича О.С. про необхідність написання заяви про звільнення з роботи, погрожуючи звільненням через дисциплінарне стягнення.

Не дивлячись на намагання Позивача захистити себе від незаконного звільнення шляхом звернення до керівництва КНУБіА, в.о. директора Даневич О.С. в порушення трудового законодавства з особистих мотивів 05.12.2019 видав наказ №404-к про оголошення ОСОБА_2 догани та позбавлення його надбавок.

В подальшому Позивача, як він вказує, було звільнено під час лікарняного - 22.01.2020, хоча з 21.01.2020 по 30.01.2020 він хворів, про що надав листок непрацездатності.

Як стверджує Позивач, при звільненні йому не були оплачені три дні тимчасової непрацездатності: 23, 2 та 25 січня, не була виплачена вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно зі ст. 44 КЗпП України.

Враховуючи ці обставини Позивач просить стягнути зазначені суми з Відповідача, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період до дня ухвалення рішення. За розрахунком Позивача його середньоденний заробіток для розрахунку оплати трьох днів тимчасової непрацездатності складає 585,98 гривень, вихідна допомога в розмірі тримісячного середнього заробітку - 31816,01 гривень, а середньоденний заробіток для компенсації за затримку розрахунку при звільненні - 505,00 гривень.

Крім того, як стверджує Позивач, внаслідок порушення Відповідачем його трудових прав йому була заподіяна моральна шкода, компенсацію за яку він оцінює в 10000 гривень.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 16 грудня 2020 року, Відповідач заперечує факт звільнення Позивача саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки заява ОСОБА_2 була написана саме про звільнення за власним бажанням, без посилання на частину вказаної статті. Натомість словосполучення «за ч. 3 ст. 38 КпАП України» було дописано Позивачем вже після зазначення керівником інституту резолюції на його заяві, що підтверджується матеріалами службового розслідування. Крім того, Відповідач стверджує, що ОСОБА_2 за його заявою було надано частину основної щорічної відпустки з 11.12.2019 з подальшим звільненням за власним бажанням. У період відпустки ОСОБА_2 хворів з 16.12.2019 по 27.12.2019 та у період з 21.01.2020 по 30.01.2020. При цьому про факт захворювання в грудні Позивач повідомив Відповідача завчасно, у зв`язку з чим щорічну відпустку було продовжено з 11.01.2020 до 22.01.2020, проте про хворобу з 21.01.2020 по 30.01.2020 Позивач повідомив Інститут лише 03.02.2020, коли вже фактично згідно з наказом від 08.01.2020 він був звільнений.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_2 не оскаржує сам наказ про звільнення (зміну формулювання), не оскаржує дату звільнення, а тому немає підстав для задоволення вимог про стягнення вихідної допомоги та оплати вартості трьох днів тимчасової непрацездатності.

У судовому засіданні Позивач позов підтримав.

Представник Відповідача проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позов.

ІІІ. Мотивувальна частина

Суд, вислухавши пояснення Позивача та представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_2 13 листопада 2018 року наказом №04-06/226-к призначений на посаду начальника юридичного відділу Відокремленого структурного підрозділу «Інститут інноваційної освіти» Київського національного університету будівництва і архітектури.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

10 грудня 2019 року Позивачем подано заяву про звільнення з посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та просив звільнити останнім днем відпустки.

Наказом №100-в від 10.12.2019 Позивачу було надано відпустку тривалістю по 10.01.2020.

В той же день в.о. директора Інституту Данкевич О.С. видав наказ №410-к від 10.12.2019 про звільнення ОСОБА_2 за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України, з яким Позивач був ознайомлений.

Встановлено, що у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_2 під час відпустки в період з 16.12.2019 по 27.12.2019 було продовжено йому щорічну відпустку з 11.01.2020 по 22.01.2020 (наказ №10-к від 08.01.2020).

22 січня 2020 року Відповідачем видано новий наказ №32-к про звільнення ОСОБА_2 за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. В це же день Відповідачем було складене повідомлення Позивачу про необхідність одержати трудову книжку, яке було направлене на його адресу поштою, та було отримане 25 січня 2020 року.

30 січня 2020 року Позивач направив Відповідачу повідомлення про те, що він перебував на лікарняному також в період з 21.01.2020 по 30.01.2020, додавши до повідомлення листок непрацездатності №370948. Зазначене повідомлення надійшло до Інституту 03 лютого 2020 року.

Таким чином, на момент отримання Відповідачем інформації про тимчасову непрацездатність Позивача з 21.01.2020 по 30.01.2020, останній вже був звільнений.

Позивач у даному позові не оскаржує дату свого звільнення на підставі наказу №32-к від 22.01.2020, а тому, враховуючи, ОСОБА_2 вважається звільненим з 22.01.2020, підстав для покладення на Відповідача обов`язку оплатити йому дні тимчасової непрацездатності 23, 24 та 25 січня 2020 року немає.

Щодо вимог Позивача про стягнення з Відповідача суми вихідної допомоги суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівнику виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

10 грудня 2019 року ОСОБА_2 подана заява про звільнення його на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. В справі наявні матеріали, як свідчать про те, що заява Позивача про звільнення могла бути підроблена, тобто фраза «останнім днем відпустки за ч.3 ст. 38 КЗпП» дописана вже після накладення не заяву резолюції «До наказу». Разом з тим, для вирішення вимог в межах даного позову, ці обставини не мають правового значення.

З матеріалів справи вбачається, що після закінчення відпустки наказом №32-в від 22.01.2020 ОСОБА_2 був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Таким чином, звільнення Позивача за ст. 38 КЗпП України відбулося за частиною 1, а не за частиною 3 (порушення роботодавцем законодавства).

ОСОБА_2 не заявляє вимог про зміну формулювання причин звільнення, не оскаржує наказ про його звільнення в цілому, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості вважати його звільненим саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Крім того, в справі немає жодного доказу порушення прав Відповідачем трудових прав працінвиків, який би свідчив про теоретичну обгрунтованість подання Позивачем заяви про звільнення у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства).

У зв`язку з цим вимоги ОСОБА_2 про стягнення на його користь вихідної допомоги не підлягають задоволенню, оскільки звільнення за власним бажанням не дає підстав на її отримання.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом безспірно встановлено, що після звільнення Позивача з ним було проведено повний розрахунок за сумами, нарахованими станом на день звільнення.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні також є необгрунтованими і задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом не встановлено допущених Відповідачем порушень трудового законодавства в межах заявлених ОСОБА_2 вимог, а тому вимоги про стягнення моральної шкоди також є безпідставними.

ІV. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 38, 44, 116, 117 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд вирішив:

1.У задоволенні позову відмовити.

2.Судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: ОСОБА_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1;

Відповідач: Київський національний університет будівництва і архітектури, адреса: 03037, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 31, .

Суддя: