КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 30 жовтня 2019 року постановою інспектора 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта Радченка Д.М. серії ЕАК № 16851137 його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн за частиною першою статті 126 КУпАП, а саме: керування транспортним засобом «Тойота-Пріус», державний номерний знак НОМЕР_1 , о 03 год. 34 хв. по вул. Олени Теліги, 26 у м. Києві без водійського посвідчення та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що є порушенням пункту 2.1 ПДР України.

Зазначав, що 30 жовтня 2019 року о 03 год. 00 хв. він на автомобілі своєї дружини ОСОБА_2 доставляв її до лікарні № 9 м. Києва для отримання медичної допомоги у зв`язку з дуже тяжким загостренням жовчнокам`яної хвороби. Інспектор Управління патрульної поліції у м. Києві Радченко Д.М. безпідставно зупинив транспортний засіб під його керуванням та наказав надати документи на авто, ана запитання про причини зупинки відповів, що в автомобілі не працює освітлення. Позивач наголосив, що особисто перед виїздом перевіряв автомобіль, освітлення працювало і при цьому декілька днів потому транспортний засіб пройшов технічний огляд на станції технічного обслуговування «Тойота» без жодного зауваження. Також повідомив, що його дружина знаходиться у дуже тяжкому стані та їй потрібна екстрена медична допомога, до якої залишилося їхати не більше ніж 1 км. Однак старший лейтенант Радченко Д.М. , всупереч вимогам Закону України «Про Національну поліцію», відмовив у наданні допомоги дружині, яка майже зомліла. Позивач повідомив інспектору, що він ветеран МВС і як офіцер-полковник міліції у відставці просить його виконати обов`язки поліцейського або надати йому можливість самому завезти дружину до лікарні, а після цього він повернеться. У відповідь поліцейський став вимагати документи: посвідчення водія, свідоцтво на авто та страховий полюс, проте у вказаній ситуації позивач не відразу знайшов усі необхідні документи. Після цього поліцейським було складено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності, не маючи жодних доказів провини, що в подальшому було підтверджено в судового порядку у справі про скасування постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення.

Позивач вказував, що 6 листопада 2019 року він оскаржив постанову, однак 4 лютого 2020 року поліцейські, не дочекавшись рішення суду, спрямували постанову для примусового виконання до Оболонського РВ ДВС у м. Києві, яким було відкрито виконавче провадження № 61160016. 18 лютого 2020 року він звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання рішень та дій суб`єкта владних повноважень - Оболонського РВ ДВС у м. Києві протиправними та зобов`язати вчинити певні дії.6 березня 2020 року на свою заяву про відкликання виконавчого документу отримав від Управління патрульної поліції у м. Києві листа від 3 березня 2020 року № С1876/41/11/4/02-2020 з повідомленням, що вони звернулись до органу виконавчої служби з проханням повернути постанову серії ЕАК № 1685137 без виконання у зв`язку з її оскарженням в Солом`янському районному суді м. Києва. 7 березня 2020 року та 25 березня 2020 року на заяви про порушення законодавства України працівниками Управління патрульної поліції у м. Києві позивач отримав від його керівництва листи, в яких зазначено, що фактів можливих неправомірних дій збоку окремих працівників патрульної поліції не виявлено.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 червня 2020 року у справі № 640/3825/20 визнано протиправними та скасовано прийняті старшим державним виконавцем Оболонського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Барановським Б.В. у межах виконавчого провадження № 61160016 постанову про відкриття виконавчого провадження від 4 лютого 2020 року, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10 березня 2020 року, постанову про арешт коштів боржника від 16 березня 2020 року, постанову про повернення виконавчого документа від 30 травня 2020 року. 7 вересня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 761/43503/19, яким постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 1685137 від 30 жовтня 2019 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності було скасовано, а справу про адміністративне правопорушення закрито. 30 липня 2020 року набрало законної сили рішення адміністративного суду, а 8 жовтня 2020 року - рішення місцевого загального суду.

Виходячи з наведеного, позивач вважав, що його незаконно було притягнуто до адміністративної відповідальності, що є втручанням у його приватне життя, і таке неправомірне втручання відповідача має наслідком спричинення моральної шкоди від душевних страждань, розчарування в діяльності патрульної поліції, несправедливості, власного безсилля, тривалої правової невизначеності, неможливості відчувати себе захищеним від свавілля поліції в державі тощо. Внаслідок протиправних дій інспектора патрульної поліції він відчував душевні страждання у вигляді почуття провини перед дружиною за те, що він не зміг здолати незаконний тиск поліцейських та терміново доставити її до лікарні, що в подальшому призвело до ще гіршого загострення для її здоров`я та операції по видаленню жовчного міхура, до негативних переживань за здоров`я дружини, до травмування психіки у зв`язку з безпідставною зупинкою авто і незаконним притягненням до адміністративної відповідальності. Вказує, що протиправні дії відповідача доведені судовим рішенням у справі, стали причиною розповсюдження недостовірної публічної інформації про нього. На підставі цього державна виконавча служба заарештувала його банківські рахунки, що призвело до неможливості отримати кредити в АТ КБ «ПриватБанк» у період пандемії та коли дружині зробили операцію по видаленню жовчного міхура на її реабілітацію. Все це потягнуло за собою розчарування в діяльності державної влади в особі Управління патрульної поліції у м. Києві. Крім того, з метою протистояння цьому він намагався двічі попасти на особистий прийом до керівництва управління патрульної поліції 13 і 14 лютого 2020 року, на що кожного разу отримував відмову.В ході захисту свого приватного життя від незаконного втручання з боку підступних правоохоронців, позивач був змушений понести значні грошові витрати за рахунок пенсії для зупинення протиправних дій, відміну безпідставних рішень та відновлення своїх порушених прав, зокрема, гроші були витрачені на купівлю паперу для написання документів, на заправку картриджа принтера для друкування заяв і клопотань, копій судових рішень та інше, на поштові витрати для відправлення документів, на Інтернет для пошуку нормативних документів і судової практики, на паливо для авто для поїздок до МВС і Управління патрульної поліції у м. Києві, до державної виконавчої служби, поштових відділень, судів протягом майже 10 місяців в період карантину.

Посилаючись на вищевикладене, положення чинного законодавства, зокрема, Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», судову практику Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Держави України в особі Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції на його користь 46 130,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка завдана незаконними рішеннями та діями посадових осіб органу державної влади, а також понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав будь-яких доказів вини відповідача у завданні йому моральної шкоди, обмежившись наданням інформації медичних установ про стан здоров`я дружини та пройдені нею курси лікування. Він фактично не був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу, накладеного поліцейським, оскільки скористався наданим законом правом на оскарження постанови, яка була скасована судом, тобто реалізував передбачене КУпАП та КАС України право на оскарження процесуальних рішень уповноваженої посадової особи.

Сам факт скасування судом постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та закриття справи про адміністративне правопорушення не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності інспектора Управління патрульної поліції у м. Києві у розумінні вимог статті 1176 ЦК України, а тому не тягне обов`язкового наслідку цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що його діями, як посадової особи, позивачу була заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню за рахунок Держави Україна, що відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/268/18 (провадження № 61-14401св19).

Суд першої інстанції також вважав, що скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за відсутності доказів вчинення особою порушень Правил дорожнього руху не є підставою для висновку про протиправність дій Інспектора, як суб'єкта владних повноважень, та висновку про завдання моральної шкоди її ухваленням, а тому приведені позивачем у позовній заяві обставини у спорі з відповідачами не є втручанням у його приватне життя в розумінні вимог статті 32 Конституції України та статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог з одночасним вирішенням питання щодо судових витрат.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач свідомо вчиняв відносно позивача протиправні дії, що відображено у відповідних рішеннях судів, в результаті чого останньому було завдано моральну шкоду, оскільки не маючи правових підстав, відповідач втрутився у приватне життя позивача, якому нічого не залишалося, як тривалий час протягом 10 місяців відстоювати свої права в різних інстанціях. Постанова інспектора патрульної поліції буласкасована в судовому порядку за відсутністю складу адміністративного правопорушення, адже зупиняючи автомобіль під керуванням позивача, який доставляв до лікарні хвору дружину в нічний час доби, поліцейський порушив приписи статті 35 Закону України «Про Національну поліцію». При цьому відповідач також не мав права направляти постанову до державної виконавчої служби, оскільки про її оскарження був повідомлений судом належним чином у справі № 761/43503/19. Суд першої інстанції не вірно застосував норми процесуального права, зокрема статті 82 ЦПК України, та не врахував, що відповідач, тричі вчинивши системні протиправні дії (незаконно зупинив авто, не маючи підстав, притягнув до адміністративної відповідальності за відсутністю складу правопорушення і протиправно направив оскаржену постанову до виконання), які пов`язані між собою, фактично знущався над особистим і сімейним життям позивача. На думку позивача, у справі було доведено факт отримання моральних страждань та збитків від протиправних дій відповідача, оскільки він створив для нього такі умови особистого і сімейного життя, що йому довелося замість виховування неповнолітнього сина, виконання обов`язків чоловіка - лікування дружини та особистого лікування, бігати по керівництву МВС, УПП, ДВС, які не бажали зупиняти незаконні дії та відразу у двох судах відстоювати свої порушені права, а потім ще шукати кошти для того, щоб вижити у період пандемії тому, що в Єдиному реєстрі боржників була поширена недостовірна інформація про те, що позивач є боржником і банківські рахунки арештовані. Відміна постанови про притягнення до адміністративної відповідальності позивача не може бути відповідною сатисфакцією.

Позивач в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що системний аналіз постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/268/18, на яку послався суд першої інстанції, дає підстави вважати, що викладені в ній висновки не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки у вказаній справі суд касаційної інстанції надавав оцінку діям органу поліції щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення, який підлягає розгляду судом, а не прийняття уповноваженою особою поліції постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, скасування якої в порядку адміністративного судочинства тягне за собою обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру у вигляді відшкодування шкоди. А у разі спрямування оскарженої постанови на примусове виконання, моральна шкода об`єктивно збільшується в рази, оскільки особисте і сімейне життя фізичної особи фактично паралізується. Крім того, постанова це акт індівідуальної дії, виданий на виконання владних функцій, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи та дія якого вичерпується його виконанням.

Позивач вказує, що йому довелося забути про звичайне особисте і сімейне життя та вести запеклу боротьбу за свої права, здійснювати значну кількість зустрічей та телефонних розмов з посадовими особами патрульної поліції, виконавчої служби, відвідувати суди в період карантину, ризикувати своїм здоров`ям, здоров`ям своєї сім`ї, на вчинення всіх необхідних дій витрачено багато часу, при цьому, він постійно відчував емоційний дискомфорт та стрес. Сам по собі факт оскарження незаконних рішень і дій відповідача та довготривалий судовий розгляд вплинув на нього, так як тривала невизначеність становища викликала періодичні хвилювання, переживання, стрес. 26 травня 2020 року його дружині в медичному закладі МВС зробили операцію, а тому родині потрібні були кошти для реабілітації її стану, проте внесення його в Єдиний реєстр боржників та арешт рахунків підірвало його ділову і фінансову репутацію в банку та не давало можливості отримати кредит на лікування дружини, особисте лікування та оздоровлення неповнолітнього сина. Ураховуючи викладене, упродовж тривалого часу йому довелося захищати свої права, порушені протиправними діями відповідача, що вимагало від нього значних фізичних та моральних зусиль, і відповідно, не могло не відобразитися на його стані здоров`я та організації життя. При цьому, факт неналежного врядування щодо виконання відповідачем своїх управлінських функцій мав системний і триваючий характер. Згідно із практикою Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, доведеним є факт наявності моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, розчаруванні, приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, порушенні права власності, порушенні нормальних життєвих стосунків, поширення недостовірної інформації.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за довіреністю - Ряднін А.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу заперечень сторони відповідача зазначено, що в рішенні суду від 7 вересня 2020 року у справі № 761/43503/19 не було визначено, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КУпАП, здійснено шляхом вчинення неправомірних дій інспектора під час виконання ним службових обов`язків, тому жодних протиправних дій відносно позивача вчинено не було, що спростовує сам факт заподіяння йому будь якої шкоди.Посилання позивача на те, що постанова, яка не набрала законної сили, була відправлена до Оболонського РВ ДВС у м. Києві є безпідставними, так як відповідно до частини другої статті 291 КУпАП постанова набрала законної сили саме після вручення її позивачу 30 жовтня 2019 року. Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліціїне є уповноваженим органом, який забезпечує виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, тому відповідач та його посадові особи діяли на підставі та в межах чинного законодавства щодо звернення постанови до виконання, у зв`язку з чим відсутні неправомірні дії, які б могли завдати моральної шкоди позивачу. Дія Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не поширюється на правовідносини, де суб`єктом є інспектор патрульної поліції, зокрема, щодо розгляду і адміністративної справи та винесення постанови про адміністративне правопорушення. Окрім того, наявність вини відповідача не встановлена, а позивач відновив своє порушене право у справі № 761/43503/19. Позивачем не обґрунтовано належним чином, з чого він виходив при визначенні розміру суми компенсації за спричинену йому моральну шкоду, не довів, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, не надав суду жодних доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних страждань відповідачем, а тому вказана вимога є штучною і безпідставною.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2019 року о 03 год. 38 хв. по вул. Олени Теліги, 26 у м. Києві інспектором 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції старшим лейтенантом Радченком Д.М. за результатом розгляду справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, було винесено постанову серії ЕАК № 16851137 про визнання ОСОБА_1 винним у скоєнні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу на суму 425,00 грн.

За змістом цієї постанови позивач керував транспортним засобом марки «Тойота-Пріус», державний номерний знак НОМЕР_1 , о 03 год. 34 хв. по вул. Олени Теліги, 26 у м. Києві, не маючи водійського посвідчення та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, чим порушив вимоги пункту 2.1 Правил дорожнього руху України (а.с. 28 зворот).

4 лютого 2020 року до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в порядку статті 308 КУпАП від Управління патрульної поліції у м. Києві надійшла заява про примусове виконання постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в подвійному розмірі 850,00 грн (а.с. 29).

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 червня 2020 року у справі № 640/3825/20 позов ОСОБА_1 до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - Департамент патрульної поліції, про визнання протиправними дій та зобов`язати вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано прийняті старшим державним виконавцем Барановським Б.В. у межах виконавчого провадження № 61160016 постанову про відкриття виконавчого провадження від 4 лютого 2020 року, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10 березня 2020 року, постанову про арешт коштів боржника від 16 березня 2020 року, постанову про повернення виконавчого документа від 30 травня 2020 року. В іншій частині позов залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 46-48).

7 вересня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 761/43503/19, яким позов ОСОБА_1 до інспектора 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у м. Києві старшого лейтенанта Радченка Д.М. про скасування постанови задоволено.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 1685137 від 30 жовтня 2019 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною першою статті 126 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн скасовано, а справу про адміністративне правопорушення закрито (а.с. 35, 36).

Вказані судові рішення адміністративного та місцевого загального суду набрали законної сили у встановленому законом порядку та не оскаржувалися суб`єктом владних повноважень.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що підставою для відшкодування шкоди є здійснення посадовою особою Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України відносно позивача адміністративного провадження за порушення Правил дорожнього руху, проте даних про застосування до нього адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна тощо не було установлено, тому до даних спірних правовідносин необхідно застосувати положення статті 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Статтями 2, 4 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18).

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Як вбачається з рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 7 вересня 2020 року в адміністративній справі № 761/43503/19, яке набрало законної сили 8 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу інспектором патрульної поліції при здійсненні своїх повноважень по охороні громадського порядку безпідставно за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.

Отже, рішенням суду в адміністративній справі фактично установлено незаконність відповідних дій та рішень інспектора патрульної поліції щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності, протиправність відповідної постанови старшого лейтенанта поліції 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у м. Києві Радченка Д.М. від 30 жовтня 2019 року серії ЕАК № 16851137 та безпідставне притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

У цивільній справі, яка переглядається апеляційним судом, однією з підстав для відшкодування шкоди є скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності тазакриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного уповноваженою особою поліції.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідності до вимог статей 1167, 1174 ЦК України позивач вправі за рахунок коштів Державного бюджету України вимагати відшкодування моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого.

Вищевказані обставини суд першої інстанції в повній мірі не врахував та дійшов помилкового висновку про ненадання позивачем доказів щодо підтвердження заподіяння йому моральної шкоди внаслідок неправомірності дій та рішень інспектора Управління патрульної поліції у м. Києві, а також, що сам факт порушення прав позивача не породжує обов`язку держави цивільно-правового характеру з відшкодування шкоди через скасування в судовому порядку постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та закриття справи про адміністративне правопорушення.

Сам по собі факт неправомірного притягнення до адміністративної відповідальності в розумінні норм статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування, заподіяної шкоди, та свідчить про безумовні душевні страждання та моральні переживання фізичної особи внаслідок таких дій посадової особи державного органу.

Посилання суду першої інстанції на висновки, які викладенні у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року № 312/268/18, яка в дійсності має номер № 312/262/18 (провадження № 61-14401св19), є безпідставними з урахуванням того, що викладені в ній висновки є нерелевантними спірним правовідносинам, а саме: у зазначеній справі предметом судового розгляду був факт складання уповноваженою особою поліції протоколу про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі відносно позивача за в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення у порядку КУпАП, а в даній справі уповноваженою особою поліції уже прийнято постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, скасування якої в порядку КАС України тягне за собою обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру у вигляді відшкодування шкоди.

Колегія суддів вказує, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди з підстав недоведеності спричинення йому такої шкоди, внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, та причинно-наслідкового зв`язку між діями уповноваженої особи Управління патрульної поліції у м. Києві та заявленою моральною шкодою, є необґрунтованими.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Обгрунтовуючи підстави для звернення до суду, ОСОБА_1 посилався на те, що посадові особи відповідача тричі вчинили протиправні дії щодо нього, що підтверджено рішеннями судів, а саме: безпідставно притягнули його до адміністративної відповідальності, незаконно спрямували оскаржену ним постанову для примусового виконання, а керівництво Управління патрульної поліції у м. Києві не надало належної оцінки діям посадових осіб управління, які неправомірно втрутилися в його приватне життя, що безпосередньо має наслідком завдання моральної шкоди від душевних страждань, розчарування в діяльності патрульної поліції, несправедливості, власного безсилля, тривалої правової невизначеності, неможливості відчути себе захищеним від свавілля поліції в Україні. Протиправне втручання в його приватне життя призвело також до порушення ділового та сімейного укладу, яке тривало майже 10 місяців з моменту притягнення до адміністративної відповідальності до ухвалення судового рішення про скасування постанови. Він змушений був відвідувати МВС, УПП, ДВС, довелось здійснити 10 зустрічей та телефонних розмов з посадовими особами патрульної поліції, підготувати 10 заяв і клопотань до Міністра МВС, керівництва Національної поліції України, Департаменту патрульної поліції.

Виходячи з наведеного та з урахуванням того, що позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу інспектором патрульної поліції безпідставно, колегія суддів вважає доведеним факт наявності моральної шкоди, що завдана позивачу провадженням у справі про адміністративне правопорушення, яка полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, почуття образи, емоційної напруги, нервозності та інших негативних переживань, викликаних незаконним притягненням до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв, зазначених у позовній заяві.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Відтак, при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, колегія суддів виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та враховує тривалість судового розгляду адміністративної справи з оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, необхідність зміни нормального життєвого стану, докладання додаткових зусиль, витрачання часу і коштів для доведеності своєї невинуватості, а тому вважає, що на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.

Доводи позивача на протиправність направлення відповідачем оскарженої ним в судовому порядку постанови для примусового виконання до державної виконавчої служби та ненадання керівництвом відповідача за його неодноразовими письмовими зверненнями належної оцінки діям посадових осіб управління, на переконання колегії суддів, не впливають на розмір відшкодування немайнової шкоди з огляду на те, що вказані дії/бездіяльність Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, як органу виконавчої влади, не були визнанні у встановленому законом порядку такими, що не відповідають вимогам закону чи іншого нормативного акта, а предметом судового розгляду у адміністративній справі № 640/3825/20 були тільки дії та рішення державного виконавця.

При цьому колегія суддів враховує, що позивачем не доведено, що на відновлення отриманих ним моральних страждань необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 46 130,00 грн, виходячи з кратності мінімальних заробітних плат у місячному розмірі згідно положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який не регулює спірні правовідносини.

Аргументи позивача про те, що відповідно до положень частини другої статті 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди у даному випадку необхідно також провадити саме виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки встановлені обставини свідчать, що розгляд інспектором 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції старшим лейтенантом Радченком Д.М.справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі відносно ОСОБА_1 , тривав не більше чотирьох хвилин, а оскарження за результатом такого розгляду прийнятої уповноваженою особою постанови в порядку адміністративного судочинства не може вважатися фактом перебування особи, яка уже притягнута до адміністративної відповідальності, під слідством чи судом.

Слід також звернути увагу, що в частині першій статті 13 Закону № 266/94-ВР визначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

У постанові від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Такий же висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

При вирішенні порядку відшкодування шкоди, колегія суддів враховує, що моральна шкода у визначеному розмірі 5 000,00 грн повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Водночас, з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року в справі № 818/607/17, від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності заявлених вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пунктах 35, 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачу - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачу - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено. Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України № 3674-VI «Про судовий збір»).

На підставі викладеного, за рахунок коштів Державного бюджету Українина користь позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені ним у даній справі, а саме 227,83 грн судового збору за пред`явлення позову та 341,75 грн - за подання апеляційної скарги на рішення суду, а всього - 569,58 грн сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Управління патрульної поліції в місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 000 грн (п`ять тисяч гривень) у рахунок відшкодування моральної шкоди та 569,58 грн (п`ятсот шістдесят дев`ять гривень 58 копійок) сплаченого судового збору.

У задоволенні решти вимог позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній