Справа № 444/2368/19
Провадження № 2/444/74/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

13 жовтня 2021 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Ясиновський Р. Б.,

секретар судового засідання Реміцька І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жовква цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , п`ята Львівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовною заявою про визнання заповіту недійснив, яку в подальшому уточнили в частині підстав позову.

Просять визнати недійсним та скасувати заповіт ОСОБА_5 , який посвідчено головним лікарем лікарні швидкої медичної допомоги м. Львова п. ОСОБА_4 в реанімації у 1998 році.

Позов обгрунтовують наступним.

Зазначають, що звернулися до суду за захистом їхніх порушених прав як спадкоємців першої черги за законом. Ними було виявлено факти фальсифікації документів, а саме: заява на ім`я головного лікаря ЛШМД п. ОСОБА_4 з проханням про видачу тіла покійної матері написана не позивачкою і підписана теж не позивачкою 21.02.98 р., хоча в шапці заяви вказано, що вона від неї, ОСОБА_1 ; виявлено, що у свідоцтві про смерть від 23 лютого 1998 року, яке батько ОСОБА_6 сховав від позивачки на багато років, та у повторно виданому їй свідоцтві про смерть вказано дату смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . В той час в історії хвороби вказано дату смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 - 12:30. В 13:00 год. 21.02.98 р. констатовано смерть.

Позивачі стверджують, що така невідповідність документів ставить під сумнів законність відкриття спадкової справи та самого заповіту, а також документів, які були разом із заповітом надані відповідачем ОСОБА_3 . П`ятій Львівській державній нотаріальній конторі. Вважають, що під сумнів слід поставити і записи в історії хвороби ОСОБА_5 .

Зазначають, що мама і бабуся померла у віці 62 років від ускладнень цукрового діабету і після її смерті її чоловік, а їх батько та дідусь, залишився проживати в їх квартирі з ними.

Вказують, що часом відкриття спадщини є день смерті матері - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка ОСОБА_1 21.08.1998 року звернулась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори. Заява зареєстрована за номером 848 від 21.08.1998 р. В заяві вказала, що спадщину прийняла. З цього приводу відкрито спадкову справу 411/98.

Вважає, що вона єдина, хто вчасно звернувся у 6-ти місячний термін із заявою про прийняття спадщини за законом та видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_5 .

Їй було відомо, що перед смертю матері її братом, ОСОБА_3 , оформлялись якісь документи, ймовірно заповіт. Приблизно, через чотири місяці після смерті матері, у травні-червні 1998 року, брат разом із своєю цивільною дружиною втекли від кредиторів до Італії. Розуміючи, що брат скоро в Україну не повернеться, звернулась до П`ятої державної нотаріальної контори м.Львова із заявою про прийнятя (за законом) спадщини, що залишився після смерті матері і просила видати їй свідоцтво про право на спадщину. Звернулась свідомо в кінці 6-ти місячного терміну. Як виявилось, на день звернення 21.08.1998 року, окрім неї, ніхто більше із заявою не звертався. Про те, що є заповіт, оформлений на ОСОБА_3 , їй в нотаріальній конторі не сказали, інакше вона не стала б навіть реєструвати свою заяву.

Згодом, в родині її покійної матері стала поширюватись думка, що її брат ОСОБА_3 успадкував майно матері в с. В`язова (хутір Оплітна). До того ж у неї був дуже складний період у житті, який розтягнувся на багато років і вона свідомо не поверталась до питання успадкування майна після смерті матері, так як не хотіла ускладнювати своє життя ще більше. До того ж, стосунки із братом, які на час його виїзду були неприязними, переросли у ворожнечу, а згодом, із 2003 року, припинились зовсім.

Саме тому вирішила через 18 років після смерті матері вивчити це питання.

Зазначає, що звернулася до п. ОСОБА_4 , який у 1998 році був головним лікарем лікарні швидкої медичної допомоги, але він не зміг пригадати подій тієї давності і зіслався на те, що нічого не пам`ятає.

Позивачка стверджує, що мати була вкрай важка і через свій фізичний та психічний стан не могла самостійно усвідомлювати те, що відбувається та підписати принесені їй документи(т).

Позивачі вважають, що заповіт, який ними оскаржується не складений ОСОБА_5 через психічний та емоційний стан, так як вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати і фактично була недієздатною. Вона не могла підписати заповіт, так як не усвідомлювала правильність та наслідки своїх дій. Раніше, перебуваючи за межами лікарні, вона не складала заповіт, а третьої особи, яка б могла посвідчити підписання заповіту ОСОБА_5 , в той час біля ліжка не було. Таким чином, відповідач ОСОБА_3 , якщо й підписав заповіт, то сфальсифікував його, скориставшись безпорадним станом та фактичною недієздатністю матері.

Вважають, що суд має захистити їхні порушені права як спадкоємців першої черги за законом та визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 .

Крім цього, вказують, що за їхніми клопотаннями судом неодноразово витребовувалися з різних органів докази, зокрема, оригінал книги реєстрації заповітів ЛМКЛШМД, в якій під № 1 у 1998 році мав би бути зареєстрований заповіт ОСОБА_5 , 1934 р.н., однак місцезнаходження такої книги невідоме і пошуки такої не дали результату. Таким чином, вважають, що відсутність такої книги реєстрації заповітів свідчить про те, що такий заповіт взагалі не посвідчувався, що також є підставою для визнання спірного заповіту недійсним.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі з підстав, наведених у поданих ними заявах по суті та просили такий задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання жодного разу не прибув, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Відзиву на позовну заяву не подав. Будь-яких клопотань не подав.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не прибув, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. При вирішенні спору покладається на думку суду.

Представник третьої особи П`ятої Львівської ДНК ГТУЮ у Львівській області в судове засідання не прибув. Подав клопотання про розгляд справи у відсутності представника нотаріальної контори.

Крім цього, П`ятою Львівською ДНК на виконання ухвали суду було направлено копію спадкової справи № 411/98 після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та на день смерті проживала за адресою АДРЕСА_1 .

На підставі ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Зважаючи на дотримання судом вимог норм ст. 223 ЦПК України, ст. 240 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без учасників, які не з`явилися у судове засідання без повідомлення поважних причин такої неявки, оскільки підстави для відкладення судового засідання чи оголошення перерви відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд приходить до висновку про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів

Заслухавши думку позивачів, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Як передбачено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 64 років у м. Львів, про що 23 лютого 1998 року складено відповідний актовий запис № 1148, що стверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого 23.02.1998 року /а.с. 60 том 1/ та копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 , виданого повторно Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 17 червня 2016 року /а.с. 18 том 1/.

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою померлої ОСОБА_5 , що стверджується копією свідоцтва про її народження Серія НОМЕР_3 , виданим 06.02.1958 року.

Із копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії (про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом), виданої 07.09.2016 № 2584/02-17 П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою Андрушевській Ользі Юліанівні, вбачачається, зокрема, що зі спадкової справи № 411/98, заведеної 12.06.1998 р. після смерті ОСОБА_5 , вбачається наявність заповіту та спадкоємця за заповітом, який впродовж шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, на підставі якої і було заведено зазначену спадкову справу, відтак є таким, що прийняв спадщину. В заявниці ОСОБА_1 не виникло право на спадщину на нерухоме майно, що знаходиться по АДРЕСА_2 , за видачею свідоцтва про право на спадщину щодо якого вона зверталася. ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке знаходиться у АДРЕСА_2 .

Із копії заповіту ОСОБА_5 , 1934 року народження, проживаючої в АДРЕСА_1 , вбачається, що вона, на випадок своєї смерті, робить таке розпорядження: належний їй житловий будинок , прилеглу землю, господарські будівлі, що знаходяться у с. В`язова /хутір Оплітна/ Жовківського району Львівської області, заповідає сину ОСОБА_3 /а.с. 63 том 1/.

Предметом спору у цивільній справі є визнання заповіту недійсним.

Судом призначалася за клопотанням позивачів судово-почеркознавча експертиза з приводу виконання підпису в заповіті від імені ОСОБА_5 - ОСОБА_5 чи іншою особою. Однак після повідомлення експертною установою про неможливість надання висновку через відсутність необхідних документів, а також у зв`язку із отриманням від Львівського державного нотаріального архіву інформації про те, що книга реєстрації заповітів ЛМКЛШМД за 1998 до них на зберігання не передавалась та неотримання такої безпосередньо від ЛМКЛШМД, - позивачі відмовились від проведення такої експертизи та змінили підстави позову, оскільки вважають, що відсутність такої книги свідчить про те, що такий заповіт взагалі не посвідчувався.

Суд не погоджується із таким твердженням позивачів та не вважає відсутність такої книги підставою для задоволення позовних вимог.

Суд враховує, що із листа Львівського державного нотаріального архіву Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) № 487/01-30 від 24.02.2020, вбачається, що оригінал такого заповіту знаходиться у Львівському державному нотаріальному архіві /а.с. 188 том 1/.

Також суд звертає увагу, що однією із підстав визнання заповіту недійсним було зазначено позивачами неможливість посвідчення такого заповіту ОСОБА_5 через її фізичний та психічний стан.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Однак при поданні позовної заяви та впродовж розгляду цивільної справи позивачі не скористалися своїм процесуальним правом та не надали до суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував те, що ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати на час складання заповіту.

Суд, відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснював позивачам їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема питання призначення експертизи, в тому числі їхнє право скористатись правовою допомогою адвоката.

Суд враховує, що з клопотанням про призначення відповідної посмертної судової психіатричної експертизи жодна із сторін, в тому числі позивачі не зверталися.

Самі лише доводи позивачів про те, що заповіт був підписаний не померлою, суд не приймає до уваги, оскільки позивачі як на підставу недійсності правочину посилаються саме на те, що померла не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати.

Суд знаходить такі доводи непереконливими, такими, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та такими, які не тягнуть за собою недійсність заповіту.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Спадщина після померлої ОСОБА_5 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , тому до даних правовідносин слід застосовувати відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Враховуючи ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (Перша черга спадкоємців за законом), суд вважає, що права позивача ОСОБА_2 як спадкоємця не є порушеними, враховуючи, що судом встановлено, що останній взагалі не входить до кола спадкоємців першої черги. Суд також бере до уваги, на час розгляду справи є живим чоловік померлої ОСОБА_5 - його дідусь і батько позивачки - його матері та позивачки по справі ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Наведені позивачами доводи щодо недійсності заповіту ОСОБА_5 , який посвідчено головним лікарем швидкої медичної допомоги м. Львова п. ОСОБА_4 в реанімації у 1998 році не підтверджені належними, допустимими та достатніми у своїй сукупності доказами, а відтак, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивачів, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

При вирішенні питання щодо судових витрат, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд не має підстав для присудження позивачам судових витрат за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 23, 141, 247, 258-259, 264-265, 280-285, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , п`ята Львівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним та скасування заповіту ОСОБА_5 , який посвідчено головним лікарем швидкої медичної допомоги м. Львова п. Борисевичем М.Д. в реанімації у 1998 році - відмовити.

Після набрання даним рішеням законної сили, повернути:

- КНП "Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги м. Львова" (79059, м. Львів, вул. Ів. Миколайчука, 9) - оригінал медичної картки стаціонарного хворого № 1782/98 на 40 аркушах (а.с.75 том 1);

- КП ЛОР "Червоноградське міжміське БТІ" (80100, м. Червоноград, вул. Бічна Промислова, 29) - оригінал інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_3 , від 22.12.1987 р. (а.с. 183 том 1);

- ДМС України Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київської області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А) - оригінал заяви про видачу паспорта гр.СРСР зразка 1974 р. серії VІІ-СГ № 585414 виданого Франківським РВВС у м. Львові на ім"я ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 на одному аркуші (а.с. 61 том 2).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Одночасно роз"яснити відповідачу, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скаргаподається Львівському апеляційному суду через Жовківський районний суд Львівськоїобласті.

Текст повного рішення суду складено 26.10.2021.

Суддя Ясиновський Р. Б.