ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7617/21 Справа № 208/4072/20 Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на заочне рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, враховуючи останні уточнення, просив наступне:

- витребувати у ОСОБА_2 , громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 наступне майно: комоди - 6 шт., тумби з висувними скляними шухлядами 2 шт., стійки під одяг пересувні - 3 шт., настінна панель-шафа з полицями - 1 шт., настінна стійка для довгого одягу - 2 шт., стійка з полками пересувна - 1 шт.,тумба на ресепшн - 1 шт., вставки тканинні на стінах - 6 шт., кронштейни для білизни - 54 шт., стілець - 2 шт., люстра - 1 шт., бра над дзеркалами - 2 шт., дзеркала в примірочних і на колонах - 4 шт., гардини в примірочних - 2 шт., килими в примірочних - 2 шт., пуфи в примірочних - 2 шт., батареї настінні - 4 шт., манекени - 2 шт.;

- зобов`язати ОСОБА_2 , громадянку України, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , протягом не більше одного місяця з дня набрання даним рішенням законної сили повернути ОСОБА_1 , громадянину України, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 наступні речі: комоди - 6 шт., тумби з висувними скляними шухлядами 2 шт., стійки під одяг пересувні - 3 шт., настінна панель-шафа з полицями - 1 шт., настінна стійка для довгого одягу - 2 шт., стійка з полками пересувна - 1 шт.,тумба на ресепшн - 1 шт., вставки тканинні на стінах - 6 шт., кронштейни для білизни - 54 шт., стілець - 2 шт., люстра - 1 шт., бра над дзеркалами - 2 шт., дзеркала в примірочних і на колонах - 4 шт., гардини в примірочних - 2 шт., килими в примірочних - 2 шт., пуфи в примірочних - 2 шт., батареї настінні - 4 шт., манекени - 2 шт.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 18 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлового приміщення, магазину, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 . В зазначеному вище нежитловому приміщенні тривалий час знаходився магазин жіночої білизни, який був обладнаний відповідним обладнанням та меблями, виготовленими по спеціальному замовленню, які є предметом даного позову, та заявлені у вимогах до витребування від відповідача.

На час продажу магазину там, на правах оренди, знаходився магазин одягу « ОСОБА_3 », який працює і до теперішнього часу.

Під час купівлі-продажу магазину, сторони обговорили питання щодо обладнання та меблі, які знаходились в магазині на час укладення правочину та у вартість нерухомого майна не входили.

Сторони погодили два варіанти дій за вибором покупця: по-перше, це викуп майна ОСОБА_2 на підставі окремого договору, по-друге, повернення вказаного майна продавцю - ОСОБА_1 . Для остаточного вирішення вказаного питання, покупець вказала про необхідність додаткового часу. ОСОБА_1 погодився надати ОСОБА_4 додатковий час для вирішення питання з майном.

Однак ніяких дій з боку ОСОБА_2 певний час не було здійснено, у зв`язку з чим ОСОБА_1 , звернувся до відповідачки з вимогою щодо надання останньою можливості забрати меблі та обладнання. Однак відповідачка зазначила, що оскільки ОСОБА_1 не зробив це на протязі двох тижнів після правочину купівлі-продажу, майно стало власністю ОСОБА_2 та відмовилась віддавати його. Спроби ОСОБА_1 забрати майно в добровільному порядку залишились марними, оскільки ОСОБА_2 чинила різни перешкоди, в тому числі, шляхом виклику наряду поліції.

Наявність спірного майна у відповідачки підтверджується показами свідків, фототаблицями.

02 квітня 2020 року ОСОБА_1 в черговий раз звернувся з листом до ОСОБА_2 з вимогою повернути належне йому майно, але вказана вимога залишилась без задоволення.

ОСОБА_1 вважає дії ОСОБА_2 , які заважають отримати належне йому на праві власності майно, протиправними та такими, що порушують його права як законного власника майна з посиланням на ст.ст. 317, 318, 387 ЦК України.

Позивач посилаючись на визначення позовних вимог як віндикаційного позову, визначає вартість майна, його вартістю на момент покупки та виготовлення у розміні 99 600,00 грн., з яких 14 600,00 грн. згідно договору поставки №D/326-12 від 17 липня 2012 року, та 85 000,00 грн. згідно договору на виконання робіт щодо виготовлення меблі від 01 березня 2012 року. Таким чином, ціна позову складає 99 600,00 грн. Позивач заявляючи що він є власником вказаного вище рухомого майна, як на доказ зазначеного посилається на договір придбання майна, та його виготовлення, квитанцію про сплату за придбані меблі, фототаблиці, покази заявлених свідків.

Заочним рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року відмовлено в задоволені позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які заявник посилався у своїй позовній заяві.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 березня 2012 року між ОСОБА_1 , як замовником, та ОСОБА_5 , як виконавцем укладений договір на виконання робіт з виготовлення меблів, згідно до переліку: комод 6 шт; тумби з висувними ящиками 2 шт.; стійкі під одяг пересувні 3 шт.; настінна панель-шафа з полицями 1 шт.; настінна стійка для довгого одягу 2 шт.; стійка з полицями пересувна 1 шт.; тумба на ресепшен 1 шт; вставка з тканини на стіни 6 шт. /а.с. 10-11/.

Згідно до акту прийому-передачі виконаних робіт від 30 червня 2012 року /а.с. 12/, ОСОБА_1 , як замовник отримав виготовлене обладнання для магазину згідно до переліку вказано у додатку до Договору від 01 березня 2012 року.

Згідно до акту прийму-передачі від 09 липня 2012 року за замовленням № 04240249 від 24 квітня 2012 року /а.с. 15/ ОСОБА_6 як замовником отримано люстра абажур білий.

17 липня 2012 року між ОСОБА_6 , як замовником, та ОСОБА_7 як виконавцем укладено договір поставки № D/326-12 /а.с. 13-14/, щодо меблів, предметів інтер`єру, освітлення стілець у тканині 2 шт.

18 грудня 2019 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, магазину за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджено копією нотаріально посвідченого договору /а.с. 6-7/.

Згідно до договору, жодні його умови не передбачають будь-які зобов`язання сторін щодо будь-якого рухомого майна, яке б знаходилося у зазначеному приміщенні на час укладання договору.

02 квітня 2020 року ОСОБА_1 скерував на адресу ОСОБА_2 лист претензію щодо мирового врегулювання та можливості отримання «…меблі та обладнання, які знаходяться у приміщенні 28 будинку АДРЕСА_4 …» /а.с. 8/.

Підтвердження розташування меблів та магазину за адресою - АДРЕСА_3 , з боку позивача підтверджено фототаблицею /а.с. 16-40/.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачем заявлені вимоги щодо майна, яке ним визначено як: комоди - 6 шт., тумби з висувними скляними шухлядами 2 шт., стійки під одяг пересувні - 3 шт., настінна панель-шафа з полицями - 1 шт., настінна стійка для довгого одягу - 2 шт., стійка з полками пересувна - 1 шт.,тумба на ресепшн - 1 шт., вставки тканинні на стінах - 6 шт., кронштейни для білизни - 54 шт., стілець - 2 шт., люстра - 1 шт., бра над дзеркалами - 2 шт., дзеркала в примірочних і на колонах - 4 шт., гардини в примірочних - 2 шт., килими в примірочних - 2 шт., пуфи в примірочних - 2 шт., батареї настінні - 4 шт., манекени - 2 шт.

При цьому жодних індивідуальних-родових ознак або характеризуючих даних щодо заявленого рухомого майна, таких як розмір, колір, матеріал, найменування виробника, дата виготовлення, складові такого майна тощо, позивачем не зазначено, а подані докази позивачем не містять будь-якої інформації щодо визначення індивідуальних-характеризуючих чи родових ознак майна заявленого у позові.

Зокрема, як вбачається із договору замовлення від 01 березня 2012 року, де замовником є позивач, договір не містить будь-які характеризуючи данні щодо майна яке замовляється. Ні в договорі, ні в будь-якому іншому додатку до договору не відображено ні виду майна, ні його найменування, ні його розміру, складових зазначеного майна, ні виду матеріалу із якого воно виробляється, тощо.

Щодо договору поставки від 17 липня 2012 року, то за даними відображеними у договорі встановлено, що замовником є не позивач, а 3-я особа, а саме ОСОБА_6 . Жодного належного доказу віднесення ОСОБА_6 до осіб, які мають спільні права із позивачем, в тому числі право власності, визначені Сімейним Кодексом України, як спільне сумісне майно подружжя, стороною позивача до справи не подано.

В той же час, згідно до договору поставки вбачається, що у п. 1 Договору, відображено що предметом договору є товар данні щодо якого містить специфікація до договору, яка і була долучена стороною позивача.

Як вбачається, специфікація містить індивідуальні характеризуючи ознаки придбаного товару, в тому числі: фабрика, модель, артикул, найменування, одиницю виміру, кількість вартість, але при цьому згідно до позовних вимог, позивачем не зазначено даний товар як предмет спору з його індивідуальними характеризуючими даними /а.с. 14/.

Ті ж самі обставини встановлені і з приводу зазначеної у позові люстри, яка також не визначена індивідуальними характеризуючими данними, з врахуванням наданого акту прийому-передачі від 09 липня 2012 року /а.с. 15/.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що майно перелічене в позові, яке є предметом спору, не визначено певними індивідуальними ознаками, такими як колір, дата виготовлення, матеріал, власні параметри (висота, ширина, довжина), пакувальні, цифрові, номерні та інші характерні позначки тощо. Тому враховуючи, що позивачем не зазначено будь-які описи, ознаки та характеристики заявленого до повернення майна (що виключає можливість його ідентифікації та індивідуалізації) можливість встановлення і витребування такого майна із чужого незаконного володіння виключається.

З таким висновком також погоджується колегія суддів.

Так, згідно до ст. 190 Цивільного кодексу України, згідно до якої майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Таким чином, майном у розумінні Цивільного кодексу є речі та майнові права і обов`язки.

Відповідно до ст. 179 Цивільного кодексу України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 184 Цивільного кодексу України речі можуть бути з родовими ознаками та з індивідуальними. Зазначеною нормою визначено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Поділ речей на речі, визначені індивідуальними ознаками, та речі, визначені родовими ознаками, пов`язаний як з природними властивостями речей, так і з способами їхньої індивідуалізації. Поряд із предметами, єдиними у своєму роді (наприклад, картиною), до речей, визначених індивідуальними ознаками, можуть бути віднесені речі, певним способом виокремлені учасниками правочину з маси однорідних речей. Якщо ж річ визначена тільки кількісно (числом, вагою, мірою) і характеризується ознаками, спільними для всіх речей такого роду, - це річ, визначена родовими ознаками.

Встановивши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази та враховуючи наведені норми закону колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не дотримано вимог ст. 184 ЦК України звертаючись з віндикаційним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) імперативно визначено, що особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.12 ЦПК України.

Виходячи з наведених норм колегія суддів приходить до висновку, що саме на позивача процесуальним законом покладено обов`язок доведення заявлених вимог на підставі належних та допустимих доказів. Та враховуючи, що предмет спору безпосередньо стосується правовідносин виниклих з договору позику, тому не надання суду належних доказів підтвердження існування зобов`язань на які заявник посилається в позові є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Аналізуючи вказані норми, колегія суддів приходить до висновку, що саме позивач наділений право щодо визначення предмету спору та формуванні вимог щодо відновлення його порушеного права, тоді як суд в силу ст.13 ЦПК України розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.

Таким чином, виходячи з того, що позивачем не зазначено будь-які описи, ознаки та характеристики заявленого до повернення майна (що виключає можливість його ідентифікації та індивідуалізації), колегія суддів приходить до висновку про відсутність можливості встановлення майна, що підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння, що виключає можливість задоволення позовних вимог про його витребування.

З огляду на викладене, відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ґрунтується на матеріалах справи та прийнятий відповідно до норм закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров