Єдиний унікальний номер 227/830/21
Номер провадження 22-ц/804/2506/21
Єдиний унікальний номер 227/830/21 Головуючий у 1 інстанції Мацишин Л.С.
Номер провадження 22-ц/804/2506/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу №227/830/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади Шахівської (Новоторецької) сільської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02 липня 2021 року, ухваленого у складі судді Мацишина Л.С. -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2021 року гр. ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , звернулась до Добропілсьького міськрайонного суду Донецької області з позовом до Територіальної громади Шахівської (Новоторецької) сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку загальною площею 8.8764 га, яка розташована на території Новоторецької сільської ради Добропільського району Донецької області, ділянка № НОМЕР_1 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_3 . В обґрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складалась з земельної ділянки площею 8.8764 га, яка розташована на території Новоторецької сільської ради Добропільського району Донецької області, яка належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №203861, виданого на підставі розпорядження голови Добропілсьької райдержадміністрації від 11 червня 2007 року №241. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину не має. Постановою від 17 грудня 2019 року державний нотаріус відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку після смерті ОСОБА_3 , оскільки позивачем пропущено строк на прийняття спадщини. Крім того вказує, що ОСОБА_1 вже зверталась до суду з позовом про надання додаткового строку, проте своїм правом вона не скористалась. Оскільки на даний момент позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, право позивача підлягає захисту в судовому порядку, а способом захисту є визнання права.

Оскаржуваним рішенням Добропільського міськрайонного суду у задоволені позову відмовлено.

Позивач не погодилась з даним рішенням суду і через свого представника, адвоката Латиш Катерини Олександрівни, подала апеляційну скаргу, в який просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В обгрунтування доводів скарги зазначає, що згідно п.п.1, 5 ч.2 ст.16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту цивільного права або інтересу. Вважає, що посилання суду на пропуск позивачем строку, який передбачений для прийняття спадщини (ст.1270 ЦК України) є помилковим, оскільки згідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття.

Також зазначив, що позивач раніше зверталась з позовом про надання їй додаткового строку для прийняття спадщини, який було задоволено, однак своїм правом вона не скористалась. Між тим, дана обставина на думку апелянта, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про визнання права власності, оскільки заповіт складений спадкодавцем на її ім`я позивача є чинним.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Позивач та представник відповідача в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції повністю відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.8).

На випадок смерті ОСОБА_3 склала заповіт від 31 липня 2006 року, відповідно до якого із належного їй майна право на земельну частку (пай), яка знаходиться в землях колективного сільськогосподарського підприємства ім.Куйбишева Добропілськього району Донецької області в розмірі 6.50 в умовних кадастрових гектарах, без зазначення цієї частки (паю) на натурі (на місцевості ) заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Даний заповіт зареєстрований секретарем Октябрської сільської ради та внесено в реєстр за №116 (а.с.6).

Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 не відкривалась, що підтверджується інформацією, наданою завідучою Другої Добропільської державної нотаріальної контори та інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (а.с.31-32).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №203861 від 23 серпня 2007 року ОСОБА_3 , на підставі розпорядження голови Добропільської райдержадміністрації від 11 червня 2007 року №241, була власником земельної ділянки площею 8.8764 га, яка розташована на території Новоторецької сільської ради Добропільського району Донецької області, ділянка № НОМЕР_3 (а.с.9).

Згідно паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 , місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано з 28 квітня 1990 року в с.Володимирівка Новоторецька сільська рада Добропільського району (а.с.4).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 грудня 2019 року державний нотаріус відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлої ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 спадщину не прийняла (а.с.11).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не прийняла спадщину, оскільки сумісно зі спадкодавцем не мешкала, а наданим за судовим рішенням від 02.08.2011р. додатковим строком на прийняття спадщини не скористалась.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Суд першої інстанції правильно послався на норми книги шостої ЦК України «Спадкове право» та виходив з того, що статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1269, частина перша статті 1270 ЦК України).

У частині першій статті 1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів суду апеляційної інстанції, що обов`язковою умовою визнання права власності в порядку спадкування є прийняття спадщини спадкоємцем шляхом або фактичного її прийняття (спільне проживання), або поданням ним заяви про прийняття спадщини до нотаріуса в межах шестимісячного строку чи у визначений судом додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Тільки в даному випадку можливе вирішення спору щодо визнання права власності в порядку спадкування.

Судом першої інстанції також встановлено, що рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02 серпня 2011 року задоволено заяву ОСОБА_1 і визначено їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 - три місяці, з дня набрання рішенням чинності.

Як зазначив в рішенні суд і це підтверджується матеріалами справи та поясненнями представника позивача, ОСОБА_1 спадщину після смерті ОСОБА_3 не прийняла, так як вона проживала окремо від спадкодавця, а своїм правом на звернення до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину а ні у шестимісячний строк після смерті ОСОБА_3 , а ні у визначений в серпні 2011 року Добропільським міськрайонним судом додатковий тримісячний строк вона (позивач) не скористалась. Доказів іншого позивач суду не надала.

Крім того, з копії заповіту, долученого до позовної заяви, вбачається що спадкодавець ОСОБА_3 заповідала ОСОБА_1 право на земельну частку (пай), що знаходиться на землях КСП ім..Куйбишева Добропільського району Донецької області розміром 6,5 умовних кадастрових гектара, без визначення цієї частки в натурі та посвідченої сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ДН №0119227, виданого Добропільською районною державною адміністрацією Донецької області 03.07.1997р. та зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) №4276 (а.с.6).

Постановою державного нотаріуса Гусєва від 17 грудня 2019 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 на спадкове майно яке складається саме з права на земельну частку (пай) в землях КСП ім..Куйбишева Добропільського району Донецької області розміром 6,5 умовних кадастрових гектара, без визначення цієї частки в натурі (а.с.10).

Позивач же в позові ставить питання про визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 8.8764 га, яка розташована на території Новоторецької сільської ради Добропільського району Донецької області, яка належала померлій ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №203861, виданого на підставі розпорядження голови Добропілсьької райдержадміністрації від 11 червня 2007 року №241.

Разом з тим, позивачем суду не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що земельна ділянка, на яку позивач просить визнати право власності є саме тим спадковим майном, що їй заповіла померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 .

Враховуючи наведене, суд прийшов до правильного висновку, що в даному випадку відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, загальною площею 8.8764 га, яка розташована на території Новоторецької сільської ради Добропільського району Донецької області, ділянка № НОМЕР_1 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_3 , а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору. Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, підстави для відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відсутні, такі судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 27 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв