Справа № 755/4344/20
Провадження №2/755/2120/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" жовтня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.,

при секретарі - Кравченко А.С.

за участю - представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_5 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні майном, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_5 , яка діє в інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_1 , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: усунути перешкоди для ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном шляхом зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди для ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном шляхом зняття ОСОБА_6 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 мають спільного батька ОСОБА_7 та є його доньками від різних шлюбів. 25.03.1996 ОСОБА_7 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 . З 1996 року у зазначеній квартирі було зареєстроване місце проживання відповідача-1 ОСОБА_3 , яка у ній фактично не проживала, оскільки з 1993 року постійно проживає на території Республіки Кіпр. ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідача-1 ОСОБА_3 на території Республіки Кіпр народилася донька ОСОБА_6 , яка була зареєстрована громадянином України та постійно проживає у вказаній іноземній державі разом з матір`ю. 22.07.2013 право власності ОСОБА_7 на квартиру було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За заповітом від 09.10.2015 ОСОБА_7 зазначену квартиру, а також усе інше своє майно, заповів позивачу ОСОБА_1 . У зв`язку з тим, що на початку 2016 року відповідач-1 ОСОБА_3 зареєструвала місце проживання своєї доньки ОСОБА_6 у квартирі без згоди ОСОБА_7 , останній звертався до органів поліції та за його заявою відомості було внесені до ЄДРДР. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. Позивачу ОСОБА_1 28.08.2017 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Вказаний заповіт ОСОБА_7 був предметом спору між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та 04.03.2019 Обухівський районний суд Київської області відмовив у позові ОСОБА_3 про визнання заповіту батька недійсним. Це рішення було залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 10.10.2019 та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.02.2020. Ще за життя ОСОБА_7 зазначена квартира була предметом спору про поділ майна подружжя з матір`ю відповідача-1 ОСОБА_3 , його першою дружиною ОСОБА_10 Обухівський районний суд Київської області рішенням від 04.02.2020 відмовив у позові ОСОБА_10 щодо поділу даної квартири та задовольнив зустрічний позов ОСОБА_7 , за яким визнав спірну квартиру об`єктом його особистої приватної власності. Ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_6 у спірній квартирі не проживали та не проживають, а постійно мешкають на території Республіки Кіпр, де навчається ОСОБА_6 . З грудня 2016 року відповідач-1 ОСОБА_3 має у своїй особистій власності інше житло: квартиру АДРЕСА_2 . Також у її власності перебуває низка іншого нерухомого майна. Таким чином спірна квартира не є єдиними житлом відповідачів, а їхня реєстрація у ній носить формальний характер та створює перешкоди для ОСОБА_1 у володінні та розпорядженні майном: призводить до збільшених комунальних платежів та фактично унеможливлює її відчуження. Відповідачі не входять до членів сім`ї позивача, а після смерті ОСОБА_7 припинилися обставини, які були підставою для встановлення сервітуту. Між сторонами існують неприязні відносини через низку майнових спорів.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.03.2020 відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи, яким роз`яснено їх процесуальне право подати заяви по суті справи та визначено відповідні строки. Зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору в строк до закінчення підготовчого судового засідання.

Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви та додатками до неї представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 було отримано 05.05.2020, що підтверджується розпискою.

13.05.2020 до суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про витребування доказів та про долучення доказів до матеріалів справи.

28.05.2020 до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на позовну заяву, у якому проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні. Як зазначає позивач, право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_7 , а позивач не підтвердила належність їй квартири на праві власності, отже відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Крім того, позивач не надала доказів, що відповідачі створюють власнику перешкоди у користуванні майном. Окрім того, заповіт, на який посилається позивач, є предметом оскарження у судовому порядку у межах розгляду справи № 372/932/20, а рішення Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/4004/15 не набрало законної сили.

23.06.2020 до суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про зобов`язання відповідача надати відповіді на питання та відповідь на відзив, у якій зауважує, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивач прийняла спадщину, у складі якої є нерухоме майно, та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що відповідає вимогам ст. 1297 ЦК України. Поряд з правом власності самостійним об`єктом судового захисту можуть бути законні/правомірні очікування особи. Позивач з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину, до якої увійшла і спірна квартира, має право на захист свого права на спадкове майно та право на реалізацію правомочностей володіння та користування спірною квартирою, а тому тимчасовий факт відсутності державної реєстрації права власності на квартиру за позивачем не може позбавляти її права на захист щодо даної квартири. Правовою підставою для заявленого позову є не наявність перешкод зі сторони відповідачів у користуванні спірною квартирою як неправомірна поведінка, а є факт припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту - факт смерті попереднього власника ОСОБА_7 , з яким відповідачі мали родинні зв`язки і відповідно - факт відсутності таких зв`язків з новим власником ОСОБА_1 . Щодо фактичних обставин позову - наявність у відповідача-1 іншого житла, постійне проживання на території Республіки Кіпр та наявність у тій країні життєвих інтересів відповідачів, то такі обставини представником відповідача-1 не заперечуються. Щодо відсутності державної реєстрації права власності позивача на спірну квартиру, то це зумовлено тим, що на даний час не набрало законної сили рішення суду по справі № 372/4004/15-ц, яким скасовано заходи забезпечення позову у цій справі та знято арешт зі спірної квартири.

Ухвалою суду від 28.07.2020 задоволено клопотання представника позивача та витребувані докази у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.

06.08.2020 до суду надійшла заява Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про розгляд справи за їх відсутності та висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації.

10.08.2020 представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до суду подано повідомлення про відмову у наданні відповідей на запитання.

30.09.2020 року суду надійшли заперечення відповідача-1 ОСОБА_3 на відповідь на відзив та додаткові пояснення відповідача, у яких проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні. Наявний спір у справі № 372/932/20, відповідачем у якій є ОСОБА_1 прямо впливає на наявність підстав для подання цього позову. Поки рішення по вказаній справі не постановлено та не набрало законної сили, не проведено державну реєстрацію права власності, підстави для подання цього позову відсутні. Вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користування майном, оскільки позивач не підтвердила право власності на квартиру.

23.12.2020 до суду надійшли пояснення представника позивача щодо практики Великої палати Верховного Суду та клопотання про долучення доказу.

06.01.2021 до суду надійшли відомості Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, що були витребувані ухвалою суду від 28.07.2020.

11.02.2021 до суду надійшло клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи доказів.

Цього ж дня до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача-1 ОСОБА_3 - ОСОБА_12 , у яких просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про недоцільність зняття з реєстрації дитини - ОСОБА_6 . Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, то факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим майном.

19.02.2021 до суду надійшло клопотання представника відповідача-1 ОСОБА_3 - ОСОБА_12 про долучення доказу.

Ухвалою суду від 19.02.2021 закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду по суті, у судове засідання викликано сторони.

24.06.2021 ухвалою суду, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_13 про зупинення провадження у справі.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав заявлений позов, з підстав викладених у ньому та заявах по суті справи, і просив повністю його задовольнити. Також представник позивача заявив про свій намір протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду подати відповідну заяву про розмір понесених стороною судових витрат.

У судовому засіданні представник відповідача-1 ОСОБА_3 - ОСОБА_4 проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні, з огляду на його необґрунтованість та безпідставність, про що стороною відповідача зазначено у заявах по суті справи. Пояснила, що у 2015 році колишня дружина власника квартири, ОСОБА_10 , виїхала до Республіки Кіпр, а коли повернулася, то не змогла потрапити до спірної квартири, оскільки у дверях замінили замки та у ній проживали сторонні люди. Відповідач-1, будучи зареєстрованою у квартирі, приїжджала з Кіпру та жила у квартирі, однак після 2015 року не має доступу до квартири, з якої не може забрати свої речі. Відповідач-1 проживає та працює на Кіпрі , а її дочка ОСОБА_6 здобуває там освіту.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача-1, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд доходить наступного.

Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 25.03.1996, посвідченим ОСОБА_15 , державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори та зареєстрованим у реєстрі за № 8-1696, ОСОБА_7 придбав квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 9-10).

Право приватної власності ОСОБА_7 на вказану квартиру, об`єкт нерухомого майна № 00, було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.07.2013 (том 1 а.с. 11, 12).

Відповідач-1 ОСОБА_3 зареєстрована за адресою проживання у квартирі АДРЕСА_1 з 1996 року, відповідач-2 ОСОБА_6 зареєстрована за адресою проживанні у цій квартирі з 2016 року (том 1 а.с. 14).

За заповітом від 09.10.2015, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Кундою І.О. та зареєстрованого у реєстрі за № 87, ОСОБА_7 зробив розпорядження на випадок його смерті про те, що усе його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право, в тому числі належну йому квартиру АДРЕСА_1 , заповідає своїй доньці - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1 а.с. 13, 14).

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується повним витягом № 2 від 07.04.2017 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (том 1 а.с. 16-18).

28.08.2017 ОСОБА_1 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області, Гринько А.П., було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Кундою І.О., 09.10.2015, зареєстрованого у реєстрі за № 87, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_7 , 1952 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, є його дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1 а.с. 19, 20-21).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04.02.2020 по справі № 372/4004/15-ц було повністю відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про поділ спільного сумісного майна подружжя та повністю задоволено зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про визнання права особистої приватної власності. Судом ухвалено визнати за ОСОБА_7 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , право особистої приватної власності на майно, зокрема: квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 22-34).

Постановою Київського апеляційного суду від 12.11.2020 було задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_10 . Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04.02.2020 змінено, доповнивши:

- перший абзац резолютивної частини рішення після слів " ОСОБА_7 " словами "правонаступником якого є малолітня ОСОБА_1 ".

- другий абзац резолютивної частини рішення після слів " ОСОБА_7 " словами "правонаступником якого є малолітня ОСОБА_1 ".

- третій абзац резолютивної частини рішення після слів "Визнати за ОСОБА_7 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_5 " словами "правонаступником якого є малолітня ОСОБА_1 ".

В інші частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.06.2021 касаційну скаргу ОСОБА_10 задоволено частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04.02.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 12.11.2020 змінено, виклавши абзаци перший-третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції в наступній редакції:

« У задоволенні позову ОСОБА_10 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_7 , правонаступником якого у розглядуваній справі (процесуальним правонаступником) є ОСОБА_1 , задовольнити.

Визнати, що квартира АДРЕСА_1 ; апартамент АДРЕСА_3 , загальною площею 91, 8 кв. м; житловий будинок АДРЕСА_4 загальною площею 222, 6 кв. м; земельна ділянка площею 0, 137 га, розташована за адресою: АДРЕСА_4 ; земельна ділянка площею 0, 2500 га, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер: :01:026:0012; земельна ділянка площею 0, 3500 га, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер: :01:009:0032; земельна ділянка площею 0, 2579 га, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер: :01:009:0069; земельна ділянка площею 0,1669 га, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер: :01:009:0070; земельна ділянка площею 0,0750 га, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер: :01:009:0071; земельна ділянка площею 0, 0750 га, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер: :01:009:0072; земельна ділянка площею 1,6432 га за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер: :01:009:0073; земельна ділянка площею 1,000 га, розташована за адресою: АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 ; автомобіль марки LEXUS LS 460, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ; 1/6 частина будівель першої черги «Риболовно-спортивної бази», розташована за адресою: АДРЕСА_4 ; земельна ділянка площею 0, 3600 га, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер: :01:026:0015; земельна ділянка площею 0, 5493 га, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер: :01:009:0028, є особистою приватною власністю ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 ».

В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 04.02.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 12.11.2020 залишено без змін.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована громадянином України, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України № 25 від 17.04.2008, виданою Посольством України у Республіці Кіпр (том 1 а.с. 35).

Згідно з інформацією № 202625612 від 02.03.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить ряд земельних ділянок та об`єктів нерухомості, у тому числі: квартира АДРЕСА_2 (том 1 а.с. 36-58).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.07.2020 № 103/5703/41/3, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за недоцільне зняття з реєстраційного обліку малолітньої ОСОБА_6 , 2007 р.н., у зв`язку з тим, що це призведе до звуження обсягу існуючих прав дитини (том 1 а.с. 131, 132).

24.12.2020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна № 00, яким є квартира АДРЕСА_1 , підстава державної реєстрації: рішення суду, серія та номер: 372/4004/15-ц, виданий 04.02.2020, видавник: Обухівський районний суд Київської області; договір купівлі-продажу, серія та номер: 18-671, виданий 25.03.1996, видавник ОСОБА_16 , дублікат видано ОСОБА_15 , державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори, 22.07.2013 за реєстровим № 8-1696; рішення суду, серія та номер: 372/4004/15-ц, виданий 12.11.2020, видавник: Київський апеляційний суд (том 1 а.с. 190, 191).

Судом установлено, що позивачу ОСОБА_1 28.08.2017 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого вона є спадкоємцем за заповітом майна її батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, зокрема, є спадкоємцем спірної квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Право приватної власності на спірну квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Право користування чужим майном врегульоване у розділі 32 ЦПК України.

У відповідності до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

У даному випадку зі смертю попереднього власника спірної квартири, ОСОБА_7 , припинилися обставини, які були підставою для встановлення сервітуту відповідачам - їх права на користування квартирою як членів сім`ї власника майна, з яким вони мали родинні відносини.

Згідно зі ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Сторонами не заперечується, що позивач, ОСОБА_1 , та відповідач-1, ОСОБА_3 , є доньками від різних шлюбів ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Убачається, що відповідачі не належать до членів сім`ї позивача, яка є власником спірної квартири.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Така правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 21.08.2019 по справі № 569/4373/16-ц.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, судом враховуються висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 13.10.2020 по справі № 447/455/17, оскільки предметом розгляду було побідне питання.

У межах розгляду цієї справи суд доходить переконання, що припинення права користування відповідачів спірним житлом відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, з огляду на те, що зі смертю попереднього власника спірної квартири припинилися обставини, які були підставою для встановлення сервітуту відповідачам - права на користування квартирою як членів сім`ї власника майна, з яким вони мали родинні відносини, натомість між сторонами цього спору склалися неприязні відносини, зокрема через низку майнових спорів. Крім того, відповідач-1, яка діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки, має у власності інше житло у м. Києві, хоча при цьому переважно проживає та працює в іншій державі - на території Республіки Кіпр, що представниками відповідача-1 не заперечувалося. Також судом враховується, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні, достовірні та допустимі докази того, що відповідачі дійсно колись користувалися спірною квартирою та проживали у ній.

Інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачів як членів сім`ї колишнього власника майна, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, та які, як встановлено, забезпечені іншим житлом, що не спростовано.

Підстава набуття позивачем, малолітньою особою ОСОБА_1 , у власність спірної квартири у даному випадку на підставі судового рішення, не має правового значення, оскільки позивач є спадкоємцем за заповітом майна після померлого батька та відповідне майно належить їй з часу відкриття спадщини, оскільки від неї вона не відмовилася і прийняла її, що підтверджується свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи, що судом встановлено наявність обставин, що свідчать про порушення прав позивача як власника майна та правомірність її вимог про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд доходить висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку у спірній квартирі, що є підставою для повного задоволення позовних вимог.

В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача-1 на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1 681,60 грн, що був сплачений позивачем при зверненні до суду з цим позовом.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За вимог п.5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про: призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.

За вказаних обставин, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати понесені позивачем та встановити представнику позивача строк на подання доказів щодо їх розміру.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 317, 319, 383, 386, 391, 405, 406 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 76, 77-81, 89, 209, 210, 223, 247, 265, 280-283, 289, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_7 ), яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_7 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_4 , АДРЕСА_8 ), яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6 ( АДРЕСА_8 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації (, м. Київ вул. Краківськав, 20) про усунення перешкод у користуванні майном - задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном шляхом зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 .

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном шляхом зняття ОСОБА_6 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одну) гривню 60 (шістдесят) копійок.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 13 жовтня 2021 року на 14 годину 30 хвилин, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва (м. Київ вул. І.Сергієнка, 3 кб. 39).

Встановити позивачу строк для подання доказів щодо розміру понесених нею судових витрат - до 10 години 00 хвилин 13 жовтня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 18.10.2021.

Суддя: