Справа № 127/7205/21
Провадження № 2/127/1275/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2021 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі головуючого судді Дернової В.В., секретаря Тронт М.О., за участі представника позивача адвоката Медончак М.М., представника відповідача - адвоката Іващука В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та просила усунути перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження квартирою, належною їй, ОСОБА_1 , на праві особистої приватної власності, розташованою в АДРЕСА_1 , виселивши з даної квартири відповідачку по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі в загальній сумі 2108 грн., у тому числі 908 грн. судовий збір та 1200 грн. витрати по оплаті професійної правничої допомоги адвоката, мотивуючи позовні вимоги тим, що спірна квартира була подарована їй батьком ОСОБА_3 відповідно до Договору дарування від 26 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В. за реєстровим № 1144, однак відповідач ОСОБА_2 відмовляється звільнити квартиру, чим порушує її право власності.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.04.2021 року було прийнято заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.06.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Медончак М.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві і відповіді на відзив від 30.08.2021 року (а.с. 88-91), та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Іващук В.А. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов від 20.08.2021 року (а.с. 43-47) і запереченні від 21.09.2021 року (а.с. 131-132), та просили відмовити у його задоволенні.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 показали, що відповідач ОСОБА_2 постійно проживала та продовжує проживати за адресою: АДРЕСА_1 .

Дослідивши матеріали даної справи, матеріали справи № 127/3644/21, вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов необґрунтований та не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом установлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується Договором дарування від 26 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В. за реєстровим № 1144, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 35473389 від 26.03.2015 року (а.с. 5-6).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 20.04.2021 року № 26868 та Актом ТОВ «ЖЕО» № 13324 від 04.03.2021 року (а.с. 17, 23).

При цьому, відповідач ОСОБА_2 була вселена до спірного житла як член сім`ї (дружина) попереднього його власника ОСОБА_3 , шлюб з яким було укладено 04.04.1997 року та розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.05.2019 року у справі № 127/7889/19, яке набрало законної сили 02.07.2019 року (а.с. 12-13).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 14 травня 2021 року (а.с. 49).

Дійсно, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однак, враховуючи те, що спірний об`єкт нерухомого майна (квартира) є житлом, а позбавлення житла можливе на підставі вимог закону, який регулює житлові правовідносини, суд доходить до висновку, що режим проживання відповідача ОСОБА_2 у даній квартирі регулюється нормами ЖК УРСР.

Згідно зі ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Згідно з ч.4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК УРСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших осіб проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Однак, позивачем ОСОБА_1 відповідні обставини, передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, відповідно до ст. 81 ЦПК України не доводилися.

Крім того, як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

При цьому, суд критично оцінює посилання сторони позивача на наявність у відповідача ОСОБА_2 іншого житла, а саме 1/2 частки садового будинку з господарською будівлею та спорудами, загальною площею 82,8 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2019 року у справі № 127/11546/19, яке набрало законної сили 31.10.2019 року (а.с. 93-98), з огляду на таке.

По-перше, як вбачається з Акту обстеження житлових умов від 27 листопада 2020 року, будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , має сирі кімнати, пічне опалення, центральні комунікації (газ, вода, водовідведення) у ньому відсутні.

По-друге, за своїм правовим статусом вказаний будинок є садовим, а не житловим, що підтверджується Інформаційними довідками від 28.08.2021 року № 154246893 та № 154245551 (а.с. 99-104).

По-третє, Комісією з питань конфліктних ситуацій, врегулювання спорів та перспективного розвитку території 06 вересня 2021 року було встановлено, що будинок АДРЕСА_3 візуально перебуває у житловому стані, наявні ознаки підключення до електричних мереж, а також наявний колодязь. Проте, візуальний огляд не є достеменним доказом того, що будинок придатний для проживання у холодну пору року, а також не було встановлено, що у будинку наявні центральні комунікації (газ, вода, водовідведення) (а.с. 118).

Враховуючи вищевикладене, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення задоволенню не підлягає.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 13, 81, 82, 141, 257, 259, 263-265, 268 ЦПК України, на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та Протоколів до неї, ст. 47 Конституції України, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 9, 64, 65, 116, 156, 157 ЖК УРСР, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 )

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 )

Повний текст судового рішення складено 28.10.2021 року.

Суддя