Справа № 569/7751/21
Номер провадження 2/570/1031/2021 Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 жовтня 2021 року Рівненський районний суд Рівненської області у складі:
судді Гнатущенко Ю.В.
з участю секретаря судових засідань Іллюк С.Р.,
представника позивача адвоката Мельничук І.В.,
представника відповідача адвоката Удода В.Ф.,
представника третьої особи Мазанович Н.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Рівненського районного суду Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Рівненської міської ради про позбавлення батьківських прав, -
У квітні 2021 р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Рівненської міської ради про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позову вказує, що з 21.06.2003 р. до 13.11.2006 р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .
Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дитини. Кожен мав протилежні погляди на шлюб і сім`ю. Практично вони не проживали однією сім`єю вже з січня 2005 р.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області їх шлюб було розірвано.

Від спільного подружнього життя позивачка та відповідач мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після припинення відносин син - ОСОБА_3 проживає з позивачкою. Спорів стосовно місця проживання дитини не було. Відповідач не заперечував, що дитина буде проживати з позивачкою. У зв`язку з тим, що добровільно допомагати в утриманні дитини відповідач не хотів, нею було подано позов про стягнення аліментів.

Рішенням Рівненського міського суду від 16.02.2006 р. присуджено стягувати аліменти з ОСОБА_2 на утримання дитини, починаючи з 09.11.2005 р. та до досягнення нею повноліття. Аліменти відповідач у повному обсязі не сплачує та на сьогодні виникла заборгованість у сумі 240890 грн., що підтверджено розрахунком, виданим Рівненським міським відділом Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Після фактичного припинення сімейних відносин відповідач життям сина не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватися з дитиною та брати участь у вихованні. На той час дитині виповнилося лише 1 рік.

На час звернення до суду з позовом синові 17 років, він практично не згадує про батька та не має до нього ніяких почуттів, оскільки йому забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення, створені усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню, повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей.

Дитина знаходиться на обліку в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Ювілейний». Дитині вчасно проводяться регулярні амбулаторні огляди, стан здоров`я задовільний. Нагляд за станом здоров`я дитини з моменту його народження і по даний час здійснює позивачка. Відповідач участі в цій сфері життя дитини ніколи не брав, що підтверджується лікарем у відповідній довідці.

Крім того, відповідач жодного разу не проявляв інтерес до успіхів дитини. До школи не приходив, на збори не з`являвся, дитину зі школи не забирав, з вчителями не спілкувався та не з`ясовував, які успіхи та невдачі має дитина, чи необхідні додаткові матеріальні залучення для повноцінного розвитку, участі у позакласних заходах не брав.

На даний час неповнолітня дитина вже студент та навчається в коледжі. Батько так і не бере участі в його житті, не проявляє жодного інтересу.

Враховуючи те, що відповідач жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця перебування сина, а з її боку ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні його з відповідачем та участі батька у вихованні, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове не бажання виконувати відносно сина батьківські обов`язки, покладені на нього законом.

Відповідач ОСОБА_2 до органів опіки з приводу участі у вихованні сина жодного разу не звертався. Цей факт ще раз засвідчує байдуже, пасивне та безвідповідальне ставлення відповідача до виконання своїх батьківських обов`язків.

З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини, позивачка вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 28.04.2021 р. цивільну справу передано на розгляд до Рівненського районного суду Рівненської області (а.с.22).

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 10.06.2021 р. прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 05.07.2021 р. витребувано від ООП Рівненської міської ради висновок ООП про розв`язання спору про позбавлення батьківських прав.

Ухвалою Рівненського районного суду від 04.10.2021 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У відзиві вх. 12267 від 22.07.2021 р. представник відповідача адвокат Удод В.Ф. вказує, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Відповідач після розлучення погодився, що син буде проживати з позивачкою. Розмір аліментів відповідач не оспорював, був згідний оплачувати та додатково допомагати сину.

07.06.2008 р. відповідач під час купання в озері зламав шию та пошкодив спину, відповідно до довідки МСЕК серії РВН №0171838 (повторна) відповідач інвалід першої групи «А» (довічно), загальне захворювання з ураженням ЦНС, потребує постійної сторонньої допомоги.

Не відповідає дійсності, що відповідач не мав бажання спілкуватися з сином. Відповідач та його батьки, які є його опікунами, неодноразово просили позивача дозволити відповідачу бачитися з сином та дзвонити. Відповідач прикований до інвалідного візка і власноруч не має можливості приїхати до сина, а бажання завжди було, і позивач за ці роки могла привезти сина до батька, тільки в неї такого бажання не було.

В лютому 2014 р. відповідач звертався в Службу дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради за допомогою щодо участі у вихованні малолітнього сина.

Єдиний дохід відповідача - це пенсійне забезпечення по інвалідності, цих коштів не вистачає, адже постійно дорожчають ліки, реабілітація інваліда. Відрахування з пенсії здійснює виконавча служба, іншого доходу відповідач не має.

Згідно з відповіді на відзив вх.13098 від 05.08.2021 р. представник позивача адвокат адвокат Мельничук І.В. вказує, що батько неповнолітнього ОСОБА_2 з 2006 року не цікавиться життям малолітнього сина, жодного разу не проявляв інтерес до успіхів у навчанні, не піклувався про фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкувався з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює жодних умов для отримання освіти.

У 2008 році дійсно трапився нещасний випадок, в результаті чого відповідач став інвалідом. Проте інвалідність відповідача не вплинула на спілкування батька з сином, оскільки до нещасного випадку відповідач, як зазначалося вище ухилявся від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Окрім того, інвалідність не є підставою не платити аліменти на утримання дитини.

Твердження представника відповідача про те, що відповідач та представник просили про побачення з дитиною не відповідають дійсності, оскільки якби вони мали бажання, то бабуся з дідусем могли бачитися з дитиною та відвезти її до батька, проте за всі роки, починаючи з 2006 р. жодного разу зустрічі ані з батьком, ані з його родичами не було. Враховуючи те, що відповідач жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця перебування сина, а з боку позивача ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні його з відповідачем та участі батька у вихованні, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно сина батьківські обов`язки, покладені на нього законом.

Твердження відповідача, що він у 2014 р. звертався до Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, щодо участі у вихованні малолітнього сина позивачці не відомі та незрозумілі, оскільки як зазначалося вище батько з 2006 р. не цікавився життям сина та не брав участі у вихованні, що підтверджується листом зі Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради від 05.02.2021 р., який доданий до позовної заяви, де зазначається, що батько жодного разу не звертався до Служби у справах дітей щодо участі у вихованні малолітнього сина, починаючи з 2006 р. Аналізуючи довідку Служби у справах дітей, надану відповідачем, він не намагався встановити ніякого психологічного контакту з дитиною та ніяким чином не було визначено способу участі у вихованні сина. Вирішальним є обов`язок батьків утримувати своїх дітей незалежно від того чи є батьки працездатними , чи є в них кошти, достатні для утримання дітей.

Твердження відповідача, що йому невідомо чому виникла заборгованість зі сплати аліментів та що коштів не вистачає на лікування є такими, що суперечать законним інтересам дитини та обов`язок утримувати дітей є головним конституційним обов`язком батьків та в рівній мірі покладається на кожного з батьків та є безумовним. Виключень для батьків з інвалідністю, ані Конституцією, ані іншим нормативним актом не передбачено.

Відповідач навіть не намагається брати участь у житті дитини, не допомагав матеріально. Факт заперечення ним проти позову, в даному випадку, не може свідчити про його інтерес до дитини.

Позбавлення відповідача батьківських прав на даний час є в інтересах дитини, оскільки вважають, що батько хоче, щоб син, якому вже скоро виповниться 18 років, утримував батька, що абсолютно неприпустимо, оскільки за всі 17 років батько не брав участі у вихованні дитини та свідомо не виконував відносно сина батьківські обов`язки, покладені на нього законом.

У судовому засіданні 21.10.2021 р. позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просять їх задоволити. Позивачка вказує, що навіть будучи здоровим в період з 2004 року по 2008 роки, відповідач не брав участі у житті сина ніяким чином. Позивачка пропонувала відповідачу відмовитися від дитини, однак той не погодився. Звертає увагу, що відповідач, будучи вже інвалідом, та його батьки не проявляли жодного інтересу до дитини. Позивачка висловлює припущення, що відповідач по досягненню дитиною повноліття, буде звертатися до сина про стягнення аліментів вже на своє утримання. Після звернення відповідача у 2014 р. до Служби у справах дітей щодо участі у вихованні сина, позивачка захистила дитину, пояснивши, що в них є сім`я і психіка дитини не повинна травмуватися. Пояснює, що без її згоди баба - мати відповідача - приходила до школи та пропонувала ОСОБА_3 познайомити його з батьком. Пояснює, що відповідач має ще одну дитину від іншої жінки.

Представник позивачки в судовому засіданні 27.10.2021 р. підтримала позовні вимоги та наполягала на розгляді справи по суті. Крім того, вказала про недопустимість та недоречність аргументації заперечень представника відповідача проти позбавлення батьківських прав неможливістю відповідачем володіти собою, через інвалідність, оскільки в період з 2004 р. по 2008 роки, відповідач був повністю здоровий та свідомо ухилявся від виконання батьківських обов`язків. Відповідач не був позбавлений інформації про місце перебування дитини з 2004 р.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та вказує, що позивачка у позовній заяві жодним чином не вказує про стан здоров`я відповідача, який є інвалідом і прикутий до інвалідного візка, в якого повністю паралізовані верхні та нижні кінцівки, який потребує постійно стороннього догляду. Заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вини відповідача, а внаслідок здійснення державним виконавцем відповідного перерахунку за заявою стягувача. Вказує про єдиний дохід відповідача - пенсію по інвалідності. На звернення відповідача щодо можливості брати участь у вихованні дитини, позивачка пояснила відповідачу, щоб той не турбував дитину. Вважає, що відсутні як правові так і моральні підстави для задоволення позову.

Представник третьої особи ООП Мазанович Н.П. в судовому засіданні підтримала висновок ООП про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_3 .

В судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_3 пояснив, що він знає, що в нього є біологічний батько, бо бачив свідоцтво про народження. Однак вважає своїм батьком ОСОБА_5 . Він не знає хто такий відповідач; останній до нього жодного разу не телефонував; він не знає свого біологічного батька; жодного разу його не бачив; ніяких відносин з родиною відповідача не підтримує. Одного разу біля школи до нього звернулася жінка та запропонувала познайомити з батьком, він відмовився з нею спілкуватися. Пояснює, що не може вважатися батьком той, хто не був присутній протягом всього його життя. Підтримав позовні вимоги.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу та їх представників у судовому засіданні, думку неповнолітньої дитини, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, показання позивачки як свідка, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується засвідченою копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 5).

Як вбачається із копії Свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 , шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів у Відділі реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №817 від 13.11.2006 р.

Прізвище позивачки змінено у зв`язку з реєстрацію шлюбу 18.05.2007 р. із ОСОБА_7 .

Неповнолітній ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою місця реєстрації позивачки, що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського міського суду від 16.02.2006 р. у справі №2-1579/2006 р. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 180 грн., щомісячно, починаючи з 09.11.2005 р. і до досягнення дитиною повноліття і на користь ОСОБА_1 кошти на її утримання в розмірі 50 грн. щомісячно, до досягнення дитиною 3-х річного віку.

Як убачається з розрахунку заборгованості по аліментах головного державного виконавця Рівненського міського відділу ДВС Західного МУ МЮ (м.Львів) №53206 від 23.03.2021 р., заборгованість станом на 30.09.2018 р. відсутня; з жовтня 2018 р. по лютий 2021 сукупний розмір заборгованості складає 24089,10 грн. (а.с.11).

Як вбачається з відповіді №127183 від 26.08.2021 р. начальника ВДВС у м.Рівне ЗМУМЮ у зв`язку з набранням 28.08.2018 р. чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», яким внесено зміни, в тому числі, до ЗУ «Про виконавче провадження», нарахування заборгованості по аліментам має здійснюватися у відповідності до вимог ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження», яка містить пряме посилання на норми Сімейного кодексу України, зокрема щодо мінімального гарантованого розміру аліментів.

На вимогу стягувача ОСОБА_1 висловлену на прийомі в державного виконавця 01.03.2021 р. державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно якого за період з 28.08.2018 р. по 28.02.2021 р. утворилася заборгованість на різницю між твердою сумою аліментів, що визначена виконавчим документом та 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Розрахунок направлено до відома сторонам та роз`яснено, що сума заборгованості може бути перерахована державним виконавцем у разі одержання відомостей про розмір стягнених аліментів боржником.

13.05.2021 р. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, згідно якої утримання із пенсії боржника проводяться в розмірі 50% щомісячно, з яких не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку в рахунок погашення поточних платежів, решту на погашення заборгованості, що виникла з 28.08.2018 р.

Згідно довідки лікаря-педіатра КНП ЦПМСД «Ювілейний» Рівненської міської ради від 15.02.2021 р. ОСОБА_8 , протягом спостереження: планові, позапланові медичні огляди, лікування ОСОБА_3 приймала участь лише мама ОСОБА_1 , батько ОСОБА_2 в оглядах та лікуванні дитини участі не приймав.

Згідно характеристики щодо неповнолітнього ОСОБА_3 , виданої Рівненським НВК І-ІІІ ступенів - спеціалізованої спортивної школи №26 Рівненської міської ради мати приділяла належну увагу вихованню сина, постійно підтримувала зв`язок з класним керівником та вчителями-предметниками, систематично відвідувала батьківські збори. Батько учня не підтримував зв`язок із класним керівником та адміністрацією закладу. Шкільним життям сина не цікавився (.а.с.15).

Згідно з характеристико студента ІІ курсу Відокремленого структурного підрозділу «Рівненський технічний фаховий коледж Національного університету водного господарства та природокористування» ОСОБА_3 , мати студента ОСОБА_1 , постійно підтримує контакт з коледжем та здійснює контроль за сином (а.с.16).

У судовому засіданні представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Мазанович Н.П. пояснила, що у зв`язку зі зміною порядку реєстрації вхідної кореспонденції, не було включено у відповідь на запит адвоката Воронюк К.Ю. (а.с.14) інформацію щодо існуючого звернення відповідача ОСОБА_2 до Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради у 2014 році про участь у вихованні малолітнього сина.

Як вбачається з довідки акта огляду МСЕК серія РВН №0171838 від 06.10.2010 р. відповідач ОСОБА_2 є інвалідом першої групи «А», загального захворювання з ураженням ЦНС, довічно; потребує постійної сторонньої допомоги.

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 16.09.2021 р. №08-1674 відповідно до висновку вважає за не доцільне позбавляти ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею третьою Конвенції про права дитини від 20.11.89 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 18 вказаної постанови, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо.

Згідно п. 16 цієї ж Постанови, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини ст. 166 Сімейного кодексу. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків за вказаних обставин не може бути підставою позбавлення батьківських прав з урахуванням підстав позову та встановлених судом обставин.

З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки батька дитини щодо дитини, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач бажає брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з сином, проти позбавлення його батьківських прав заперечує, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у рішенні по справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому, звернув увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував рішення про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

Згідно із ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На думку суду, відповідач не є особою, яка злісно без поважних причин ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої дитини ОСОБА_3 .

За твердженнями позивачки, відповідач з 2004 року ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання неповнолітнього сина. Відповідач взагалі не бере жодної участі у житті сина.

Між тим, належних і допустимих доказів щодо саме умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно своєї дитини матеріали справи не містять та позивачкою не надані.

Як убачається з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради за N 08-1674 від 16.09.2021 р., відповідач ОСОБА_2 є інвалідом першої А групи, загальне захворювання з ураженням центральної нервової системи, довічно. Потребує сторонньої допомоги. Вказане свідчить про відсутність винної поведінки відповідача у невиконанні ним батьківських обов`язків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц зроблено висновок щодо застосування п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц (провадження № 61-170св17) зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

Отже, позивачкою не доведено, що поведінка відповідача відносно неповнолітнього сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Також нею не доведено та не надано суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини, якій виповнилось 17 років, шляхом позбавлення батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Отже, суд дійшов до висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склалися, застосовувати не можна, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Рівненської міської ради про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного текста рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 ,

Третя особа Орган опіки та піклування Рівненської міської ради , м.Рівне, вул. Поштова,2

Суддя Гнатущенко Ю.В.