Справа № 464/5744/20 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/811/2165/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
Провадження № 22-ц/811/2167/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2021 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П. , Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 квітня 2021 року та додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «СК Аско Донбас Північний», третя особа ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог.

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «СК Аско Донбас Північний» про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 40653,18 гривень, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позову покликався на те, що 24 грудня 2019 року по вул. Сихівській, 2 у м. Львові відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля ВАЗ211550 р.н. НОМЕР_1 , який перебуває у його користуванні.

Зазначав, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серія БР № 070333, 24.12.2019 о 09.55 год. на вул.Сихівська, 2 у м. Львові ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Golf» р.н. НОМЕР_2 , створив загрозу безпеці дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, відповідно не відреагував на її зміну, перед початком руху не переконався що це буде безпечним і не створить іншим учасникам руху, не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 «Дату дорогу» внаслідок чого автомобіль ВАЗ 21150, р.н. НОМЕР_1 під керуванням позивача, для уникнення зіткнення вимушений різко змінити траєкторію руху в умовах аварійної обстановки, що сталась під час руху, після чого втративши керованість здійснив виїзд на смугу зустрічного руху та здійснив зіткнення з автобусом Електрон А18501 р.н. НОМЕР_3 , в результаті ДТП автомобілі ВАЗ211550 р.н. НОМЕР_1 та автобус Електрон А1850 р.н. НОМЕР_3 зазнали технічних пошкоджень, чим порушив вимоги п.п.1.5, 2.3.б.д, 10.1, дор. знак 2.1 Правил дорожнього руху.

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2020 року у справі №464/442/20 у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП закрито.

Цивільноправова відповідальність власника транспортного засобу застрахована ПрАТ «СК АСКО Донбас Північний», однак відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, покликаючись на те, що постановою Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2020 року винуватість третьої особи ОСОБА_2 у скоєнні ДТП не встановлено.

Покликаючись на положення статей 1166, 1187 ЦК України, позивач просив стягнути на його користь із ПрАТ «СК АСКО Донбас Північний» матеріальну шкоду в розмірі 40653,18?? гривень, а також відшкодувати судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 06 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «СК Аско Донбас Північний», третя особа ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія АСКО-ДОНБАС ПІВНІЧНИЙ» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 40653,18?? гривень.

Додатковим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 квітня 2021 року вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія АСКО-ДОНБАС ПІВНІЧНИЙ» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія АСКО-ДОНБАС ПІВНІЧНИЙ» на користь ОСОБА_1 витрати на судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 квітня 2021 року та додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 квітня 2021 року оскаржило ПАТ «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний», подавши апеляційну скаргу.

Вказує, що при ухваленні рішення, суд першої інстанції припустився порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції стягнув страхове відшкодування матеріальної шкоди за подією, яка не є страхом випадком на користь особи, яка не є потерпілою особою, в розумінні спеціального закону. За відсутності вини водія забезпеченого ТЗ VOLKSWAGEN, реєстраційний номер НОМЕР_2 , як обов`язкового елементу для повного складу цивільного правопорушення, ДТП 24.12.2019 року не може бути визнана страховим випадком, що унеможливлює виплату страхового відшкодування.

Проте, на такі обставини суд уваги не звернув, натомість зауважив, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди відповідачем та її розмір.

Окрім цього, вказує, що власником транспортного засобу є ОСОБА_3 , а позивач ОСОБА_1 є лише представником власника пошкодженого автомобіля, проте суд стягнув кошти на користь ОСОБА_1 .

Вказує, що оскільки судом першої інстанції прийнято незаконне рішення про задоволення позовних вимог, вважає, що у разі задоволення апеляційної скарги в частині вирішення позову по суті, одночасно має бути скасовано і додаткове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Встановлено, що 24.12.2019 о 09.55 год. на вул.Сихівська, 2 у м. Львові відбулася ДТП за участі автомобілів ВАЗ211550 р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автобусом Електрон А1850 р.н. НОМЕР_3 , внаслідок якої транспортні засоби зазнали технічних пошкоджень.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серія БР № 070333, 24.12.2019 о 09.55 год. на вул.Сихівська,2 у м. Львові ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «Volkswagen Golf» р.н. НОМЕР_4 , створив загрозу безпеці дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, відповідно не відреагував на її зміну, перед початком руху не переконався що це буде безпечним і не створить іншим учасникам руху , не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 «Дату дорогу» внаслідок чого автомобіль ВАЗ 21150 р.н. НОМЕР_1 для уникнення зіткнення був вимушений різко змінити траєкторію руху в умовах аварійної обстановки, що сталась під час руху, після чого втративши керованість здійснив виїзд на смугу зустрічного руху та здійснив зіткнення з автобусом Електрон А18501 р.н. НОМЕР_3 , в результаті ДТП автомобілі ВАЗ211550 р.н. НОМЕР_1 та автобус Електрон А1850 р.н. НОМЕР_3 зазнали технічних пошкоджень, чим порушив вимоги п.п.1.5, 2.3.б.д, 10.1, дор. знак 2.1 Правил дорожнього руху.

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2020 року у справі №464/442/20 у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП закрито. (справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст.124 КУпАП №464/442/20, 3/464/417/20)

Як вбачається з полісу №АО/4635384 від 22.11.2019 цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу «Volkswagen Golf» р.н. НОМЕР_2 застрахована ПрАТ «СК АСКО Донбас Північний», визначений ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну в сумі 130000,00 гривень та франшиза 0,00 гривень.

Відповідно до висновку №94/20 експертного товарознавчого дослідження, складеного 19 червня 2020 року судовим експертом Онишко Р. М., вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля ВАЗ211550 р.н. НОМЕР_1 внаслідок пошкодження автомобіля під час ДТП 24.12.2019 року становить 40653,18 гривень.

Позиція Апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що така не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди відповідачем та її розмір, а спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі. Повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, надані сторонами, оцінивши їх з точки зору їх належності, допустимості і достатності як кожний доказ окремо, так і в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

За змістом частин першої та другої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як вбачається з постанови Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2020 року у справі №464/442/20, провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрито на підставі пункту 7 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З правового аналізу вказаної норми вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Крім того, не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.02.2018 у справі № 910/18319/16, та в постанові від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги, що відсутність вини водія забезпеченого ТЗ VOLKSWAGEN, реєстраційний номер НОМЕР_2 , як обов`язкового елементу для повного складу цивільного правопорушення, ДТП 24.12.2019 року не може бути визнана страховим випадком, що унеможливлює виплату страхового відшкодування є безпідставними.

В частині доводів апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не є власником, а лише представником власника пошкодженого автомобіля за довіреністю, а тому не є особою, майну якої завдано шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно роз`яснень п. 13 Постанови Пленуму ВССУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року (далі - Постанови Пленуму ВССУ №4), враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1. Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі Правила дорожнього руху), (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб).

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно, до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно з вини третіх осіб завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Тобто, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до п. 2.2 Правил дорожнього руху.

Верховний Суд у своїх постановах від 20 травня 2019 року у справі № 521/8965/16-ц, від 03 квітня 2018 року у справі № 553/3281/14-ц не вбачає підстав для відступу від вказаного висновку.

За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступник) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а тому до задоволення не підлягають.

В частині доводів апеляційної скарги, що стосуються додаткового рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 квітня 2021 року, колегія суддів вважає такі безпідставними.

Згідно з ч.1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою .

Встановлено, що при зверненні з позовною заявою позивачем було долучено документи, що стверджують отримання правничої допомоги.

В процесі судового розгляду, до судових дебатів захисником позивача було заявлено про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п.48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В позовній заяві позивачем ставилась вимога про стягнення на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат, до клопотання про ухвалення додаткового рішення, було долучено акт виконаних робіт, проте в апеляційній скарзі сторона відповідача не заявляла вимог щодо їх зменшення.

Учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх порушених прав внаслідок неправомірних дій відповідача, що зумовило необхідність отримання професійної правничої допомоги, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення судових витрат з відповідача.

Відповідно до приписів ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367,368, п.1.ч.1 ст.374,375,381,382,384 ЦПК України, суд-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ПАТ «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний» залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 квітня 2021 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.