СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/19585/20

пр. № 2/759/2040/21

18 жовтня 2021 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого- судді Петренко Н.О.

за участі секретаря судових засідань Сироти А.О.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заріна Марина Вікторівна про визнання недійсним шлюбного договору та повернення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2020 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом в якому просить визнати недійсним шлюбний договір від 11.01.2019р. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 293 496,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що все нерухоме та рухоме майно на момент укладання шлюбного договору було зареєстровано за відповідачем. Позивач протягом 2019р. кожного місяця сплачував на рахунок відповідача 50% від розміру своєї заробітної плати в порядку п.3.4 шлюбного договору до моменту розірвання шлюбу. За час шлюбу у позивача та відповідача народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З огляду на викладене у п.2.1. а саме, той факт, що все нажите в шлюбі майно стало власністю лише одного з подружжя - відповідача, позивач вважає, що шлюбний договір суперечить положенням ст.ст. 9,93 СК України і ст..203 ЦК України, та повинен бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 103 СК України та ст. 215 ЦК України. Крім того, 07.11.2019р. відповідач отримала наказ Святошинського районного суду м.Києва у справі № 759/20499/19 про стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки заробітної плати. Враховуючи, що той період діяли положення п.3.4 шлюбного договору (50% на користь відповідача) та наявність цього наказу (1/3 на користь відповідача), позивач за листопад і грудень 2019р. повинен був би сплатити на користь відповідача 83 % від своєї заробітної плати. Внаслідок укладення шлюбного договору позивач на сьогоднішній день має борг щодо виплати аліментів та продовжує кожного місяця виплачувати 50% від своєї заробітної плати на його погашення.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.11.2020року провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання .

25.05.2021 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, просив розглядати справу без її участі.

Відповідач проти позову заперечувала та просила відмовити у задоволенні позову. Надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що квартира АДРЕСА_1 була придбана 10.05.2011р. та оформлена на ім`я відповідача ОСОБА_4 .Купівля даної квартири відбулась за 509 978,00 грн. Дані грошові кошти були надіслані внутрішньо банковим грошовим переказом матір`ю ОСОБА_4 . Таким чином квартира хоча і була придбана в шлюбі однак джерело походження коштів витрачених на її купівлю чітко прослідковується і вбачається, що квартира придбана за особисті кошти відповідача. Згідно з пунктом 3.4 сторони визначали порядок утримання відповідача, встановивши його на рівні 50% від офіційної заробітної плати чоловіка ОСОБА_2 . Щодо доводів ОСОБА_2 про подані нею позови про стягнення аліментів на своє утримання та утримання дітей, то слід вказати, що умова шлюбного договору про утримання дружини діє лише в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. 28.10.2019р. позивач сам подав позов про розірвання шлюбу. Після цього відповідач з метою забезпечення інтересів дітей звернулась 04.11.2019р. і заявою про стягнення аліментів на утримання дітей. Після отримання судового наказу, сам позивач почав перераховувати утримання у розмірі 1/3 часини.

Суд, вислухавши думку відповідача, дослідивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 17.02.2011 року між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюб.

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.112, 113/.

Під час перебування у шлюбі - 11.01.2019 року між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заріною М.В. , зареєстрований в реєстрі за номером № 47/а.с.8-9/.

Відповідно до п.п.1.1 та 1.2 договору майно, яке не підлягає державній реєстрації, нажите під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. кожний з подружжя зобов`язаний дбайливо ставитися до спільного майна та майна, яке належить кожному з подружжя на праві особистої власності, вживати всіх необхідних заходів для його збереження. Майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою власністю того з подружжя, на чиє ім`я зареєстровано рухоме або нерухоме майно. Під час оформлення правочинів з таким майном згода другого з подружжя не вимагається.

Відповідно до п. 3.4 договору сторони домовились про надання чоловіком утримання дружині, на умовах, визначених даним договором. Утримання надається в грошовій формі протягом періоду перебування у зареєстрованому шлюбі та до дати офіційного працевлаштування дружини. Сума утримання складає грошову суму, що становить 50 % від офіційної заробітної плати чоловіка на місяць, які чоловік зобов`язаний сплачувати дружині не пізніше 01 (першого) числа кожного поточного місяця за наступний місяць. Виплата суми утримання здійснюється безготівковим переказом на банківську картку дружини.

Судом встановлено, що в період з 15.01.2019р. по грудень 2019р. позивачем було виплачено загалом 293 496,00 грн.

07.11.2019р. Святошинським районним судом м.Києва було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частки заробітної плати (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 04.11.2019р. і до досягнення дітьми повноліття/а.с.66/.

04.12.2019р.відповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва шлюб між сторонами було розірвано/а.с.19/.

Згідно зі статтею 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Аналізуючи положення статтей 9, 103 СК України, статтей 203, 215 ЦК України, можна дійти висновку, що підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства;

2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правовий режим майна подружжя, як комплекс правових заходів певного порядку регулювання майнових відносин подружжя, визначається законодавцем (норми СК України і ЦК України) чи самими учасниками майнових відносин (подружжя).

Відповідно до статті 97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Отже, окрім загальних вимог щодо дійсності правочинів, встановлених ЦК України, частини четверта та п`ята статті 93 СК України встановлюють спеціальні обмеження, щодо можливих умов шлюбного договору.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що свобода договору у регулюванні майнових відносин між подружжям є істотно обмеженою. Такі сторони не вправі у договорах між собою визначати такі умови, реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов`язками кожного із подружжя.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до п.7.1 договору договір попередньо обговорено, укладання цього договору відповідає дійсним намірам стороні та не ставить кожного з них вкрай не вигідне становище.

Тобто позивач при укладенні договору був обізнаний про його умови та не міг не знати про майно набуте у шлюбі.

Згідно з частиною 1 статті 233 ЦКУкраїни правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

За змістом статті 233 ЦКУкраїни для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин.

Враховуючи викладене, суд звертає увагу на те, що із оспорюваного договору вбачається, що при укладенні договору, сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочину вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст його відомий, підписаний, як свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору, а тому підстави для визнання недійсним шлюбного договору від 11.01.2019р. відсутні.

Щодо стягнення на користь позивача коштів у розмірі 293 496,00 грн., суд відмовляє, оскільки умовами договору та сімейним законодавством передбачено утримання дружини, яка перебуває у декретній відпустці до трьох років та малолітніх дітей.

На підставі ст.ст. 9, 60, 93, 97, 103 СК України, ст. ст. 202-211, 215 ЦК України, та керуючись ст.ст. 2, 4, 12-13, 76-89, 95,142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заріна Марина Вікторівна про визнання недійсним шлюбного договору та повернення грошових коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О. Петренко