Ухвала

01 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 757/35265/20-ц

провадження № 61-11800св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 березня 2021 року у складі судді Бусик О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Музичко С. Г., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про відшкодування майнової та моральної шкоди, посилаючись на те, що 22 жовтня 2018 року між нею як довірителем та банком як повіреним було укладено договір № БО005-18 на брокерське обслуговування, за яким за її дорученнями відповідач зобов`язався надавати послуги щодо купівлі, продажу цінних паперів на підставі разових замовлень. 05 червня 2020 року вона надіслала на адресу АТ КБ «ПриватБанк» разове замовлення від 04 червня 2020 року № 10/БО005-18, яким доручила банку здійснити купівлю цінних паперів - облігацій внутрішньої державної позики на первинному аукціоні Міністерства фінансів України у кількості 3 220 штук загальною номінальною вартістю 3 220 000 євро. Однак в порушення умов вищевказаного договору на брокерське обслуговування відповідач не виконав її доручення - не придбав для неї на аукціоні облігації внутрішньої державної позики. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь: штраф у розмірі 322 000 євро, збитки у розмірі 65 226,99 євро, пеню у розмірі 203 555 761,50 грн, а також - 322 000 євро на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідачем не було прийнято в роботу замовлення позивача від 04 червня 2020 року щодо придбання на аукціоні облігацій внутрішньої державної позики у зв`язку з невиконанням самою ж ОСОБА_1 вимоги (листа) банку від 28 квітня 2020 року про надання документів, необхідних для здійснення заходів фінансового моніторингу. Оскільки за положеннями пункту 7.4 договору на брокерське обслуговування сторона, що не виконала свої зобов`язання внаслідок невиконання зобов`язання іншою стороною за цим договором, не несе відповідальності за таке невиконання, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 березня 2021 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Враховуючи, що позивачем не були дотримані умови пункту 3.3.10 договору на брокерське обслуговування, за якими довіритель зобов`язаний надати повіреному документи, які необхідні для здійснення заходів фінансового моніторингу, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», та беручи до уваги положення пункту 7.4 вказаного договору, згідно з яким сторона, що не виконала свої зобов`язання внаслідок невиконання зобов`язання іншою стороною за цим договором, не несе відповідальності за таке невиконання, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У липні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень заявник вказала, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 20 лютого 2018 року у справі № 910/11471/17, від 14 червня 2018 року у справі № 910/14158/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 910/21320/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 910/1555/18, від 05 березня 2020 року у справі № 910/7161/19, від 29 квітня 2020 року у справі № 910/3245/19, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 310/80/16-ц, від 03 червня 2020 року у справах № № 363/568/18, 359/8181/18, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц.

У серпні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

У серпні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало клопотання про закриття касаційного провадження в цій справі, обґрунтувавши його тим, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, на які послалася заявник в касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 22 липня 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Печерського районного суду міста Києва.

06 серпня 2021 року справа № 757/35265/20-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другоюстатті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частини перша, третя статті 400 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої, частиною другою статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про закриття касаційного провадження підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 22 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 як довірителем та АТ КБ «ПриватБанк» як повіреним було укладено договір № БО005-18 на брокерське обслуговування, за яким повірений за дорученнями довірителя зобов`язався надавати послуги щодо купівлі, продажу цінних паперів на підставі разових замовлень. Всі операції повірений мав проводити від імені, за рахунок та в інтересах довірителя.

За змістом пунктів 1.2, 1.3, 2.3 договору № БО005-18 замовлення складаються довірителем в письмовій формі згідно з додатком № 1 до цього договору та є невід`ємною частиною цього договору. Складене належним чином та підписане уповноваженим на те представником довірителя замовлення за цим договором надається повіреному в письмовій формі особисто. Повірений виконує замовлення довірителя, керуючись умовами цього договору та нормами чинного законодавства України.

Довіритель зобов`язаний надати повіреному документи, необхідні для здійснення заходів фінансового моніторингу, які передбачені Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (пункт 3.3.10 договору № БО005-18).

Згідно з пунктами 7.3, 7.5 договору № БО005-18 у випадку односторонньої необґрунтованої відмови однієї зі сторін від виконання зобов`язань за договором/замовленням, у тому числі одностороннього скасування довірителем замовлення, прийнятого повіреним до виконання, винною стороною сплачується іншій стороні штраф у розмірі 10 % від загальної суми, яка зазначена у замовленні. Збитки, спричиненні невиконанням або неналежним виконанням, стягуються з винної сторони понад суму неустойки, що підлягає сплаті.

Пунктом 7.4 договору № БО005-18 передбачено, що сторона, яка не виконала свої зобов`язання внаслідок невиконання зобов`язання іншою стороною за цим договором, не несе відповідальності за таке невиконання.

За необхідністю сторони повинні надати одна одній документи, які необхідні для здійснення заходів фінансового моніторингу, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (пункт 11.7 договору № БО005-18).

Згідно з пунктом 11.12 договору № БО005-18 всі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними у цьому договорі адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділу зв`язку одержувача.

28 квітня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 лист, в якому повідомило, що відповідно до вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» банк зобов`язаний забезпечити всебічний аналіз та перевірку документів (інформації) про фінансові операції клієнтів та відомостей про їх учасників. Банк готовий до подальшої співпраці та взаємодії, за умови надання довірителем інформації та документів, що підтверджують її вихід з власників Підприємства компанії-нерезидента Trans-cargoLLP (Великобританія), а також документи, які підтверджують факт оплати частини статутного капіталу підприємства, яка належала вищевказаній компанії-нерезиденту, або документ, який встановлює порядок оплати частки у статутному капіталі Підприємства, минулому власнику - «Trans-cargoLLP»; документи фінансової звітності юридичної особи, зокрема: балансу (форма 1) та звіту про фінансові результати (форма 2) станом на 01 січня 2016 року, 01 січня 2017 року, 01 січня 2018 року, 01 січня 2019 року та 01 січня 2020 року (скріплені печаткою та підписом керівника) з відміткою контролюючого органу України про їх отримання (для податкових резидентів України); пояснення щодо причин зменшення статутного капіталу Підприємства.

Зазначений лист направлений ОСОБА_1 за адресою, вказаною в договорі № БО005-18: АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстром відправки рекомендованих листів форми 103 Акціонерного товариства «Укрпошта».

Реєстр відправлень містить підпис відповідального працівника та відбиток штампу поштового відділення АТ «Укрпошта» від 06 травня 2020 року про прийняття для відправлення згрупованої поштової кореспонденції.

Позивач не надала банку зазначені у вищезгаданому листі документи.

04 червня 2020 року ОСОБА_1 видала АТ КБ «ПриватБанк» разове замовлення № 10/БО005-18 до договору на брокерське обслуговування № 10/БО005-18 від 22 жовтня 2018 року на здійснення угоди з купівлі облігацій внутрішньої державної позики України (бездокументарних, іменних цінних паперів UA) в кількості 3 220 штук, номінальною вартістю одного цінного папера 1 000 євро, загальною вартістю 3 220 000 євро.

Згідно з випискою АТ КБ «ПриватБанк» від 16 червня 2020 року баланс на рахунку ОСОБА_1 в період з 04 по 09 червня 2020 року становив 3 287 000 євро.

АТ КБ «ПриватБанк» не виконало вищевказане замовлення позивача.

17 червня 2020 року позивач направила АТ КБ «ПриватБанк» вимогу про виплату штрафу за невиконання замовлення від 04 червня 2020 року щодо купівлі облігацій внутрішньої державної позики.

Листами від 18 та 30 червня 2020 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що у зв`язку з ненаданням нею як довірителем запитуваних банком документів, необхідних для здійснення заходів фінансового моніторингу, передбачених чинним законодавством України, разове замовлення від 04 червня 2020 року не було прийняте в роботу, а також - про розірвання договору № 10/БО005-18 і закриття рахунків через встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику згідно зі статтею 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

За змістом пункту 1 частини другої статті 6 Закону України від 06 грудня 2019 року № 361-IX «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, банки є суб`єктами первинного фінансового моніторингу.

Відповідно до частини шостої статті 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для здійснення належної перевірки, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що 05 червня 2020 року вона направила АТ КБ «ПриватБанк» разове замовлення від 04 червня 2020 року, яким доручила відповідачу здійснити купівлю цінних паперів у кількості 3 220 штук загальною номінальною вартістю 3 220 000 євро. Однак банк не виконав вказане замовлення (доручення), не придбав для неї облігації, чим порушив умови укладеного між сторонами договору на брокерське обслуговування та вимоги законодавства. Позивач вважала, що за таких обставин відповідач зобов`язаний сплатити їй: 322 000 євро штрафу у зв`язку з необґрунтованою відмовою від виконання зобов`язання, що передбачено пунктом 7.3 договору на брокерське обслуговування; 65 226,99 євро завданих збитків, оскільки через не придбання цінних паперів вона втратила реальну можливість отримати дохід від розміщення облігацій; 203 555 761,50 грн пені згідно зі статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а також - 322 000 євро як компенсацію завданої моральної шкоди.

Підставою для відкриття касаційного провадження в цій справі став пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неврахування, на думку позивача, судами висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 20 лютого 2018 року у справі № 910/11471/17, від 14 червня 2018 року у справі № 910/14158/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 910/21320/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 910/1555/18, від 05 березня 2020 року у справі № 910/7161/19, від 29 квітня 2020 року у справі № 910/3245/19, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 310/80/16-ц, від 03 червня 2020 року у справах № № 363/568/18, 359/8181/18, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц.

Проте зазначені підстави касаційного оскарження не знайшли свого підтвердження, оскільки правовідносини в наведених як приклади справах та у справі, яка переглядається, не є подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 910/11471/17, від 14 червня 2018 року у справі № 910/14158/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 910/1555/18, від 05 березня 2020 року у справі № 910/7161/19, від 29 квітня 2020 року у справі № 910/3245/19, в яких вирішувалося питання про визнання недійсною односторонньої відмови банку від договору банківського рахунку та обслуговування продуктів клієнта, від 16 жовтня 2018 року у справі № 910/21320/17, в якій вирішувалося питання щодо зобов`язання банку виконати умови договору банківського обслуговування в частині зарахування коштів на розрахунковий рахунок, сформульовано правовий висновок про те, що приписами статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на банки покладено обов`язок проводити ідентифікацію та верифікацію клієнтів відповідно до вимог законодавства України. При цьому частиною п`ятою цієї статті банку надано право відмовитися від встановлення (підтримання) договірних відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) чи проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику. Згідно з частиною другою статті 11 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1702-VII «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» оцінювання ризиків клієнтів суб`єктом первинного фінансового моніторингу здійснюється за відповідними критеріями, зокрема за типом клієнта, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, і видом товарів, послуг, які клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу; суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний також здійснювати переоцінку ризиків клієнтів, з якими встановлені ділові відносини, а також в інших випадках, встановлених законодавством, не рідше ніж один раз на рік з метою її підтримання в актуальному стані та документувати результати оцінки чи переоцінки ризиків. Відповідно до частини другої статті 10 вказаного Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу (до яких зокрема відносяться банки) має право відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі ненадання клієнтом необхідних для вивчення клієнтів документів чи відомостей або встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику. Згідно з пунктом 3 частини другої статті 1075 ЦК банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Враховуючи приписи статей 10, 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», як спеціальних законів, що прямо наділяють банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в тому числі шляхом розірвання договорів, колегія суддів вважає безпідставним посилання скаржника в обґрунтування своїх заперечень на загальну норму статті 1075 ЦК України, оскільки в спірних правовідносинах, пов`язаних з фінансовим моніторингом, пріоритетним є застосування норм спеціального закону, до чого власне і відсилає пункт 3 частини другої статті 1075 ЦК України. Норми зазначених законів не обмежують право банку на односторонню відмову від договору з клієнтом в разі настання визначених ними обставин, чим спростовується твердження скаржника про те, що право банку на відмову від підтримання (у тому числі шляхом розірвання) ділових відносин слід розуміти як право банку на відмову від договору банківського рахунку лише з дотриманням загального порядку припинення договірних відносин, тобто шляхом звернення до суду про розірвання договору. Водночас право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є необмеженим. Судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику.

Отже, вказаний висновок стосується правовідносин щодо права банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання укладеного з клієнтом договору з підстав встановлення такому клієнту неприйнятно високого ризику.

Натомість в цій справі предметом позову є стягнення штрафу, відшкодування майнової та моральної шкоди з підстав порушення банком умов договору на брокерське обслуговування, а саме невиконання замовлення (доручення) позивача на придбання цінних паперів (облігацій). Водночас в цій справі судами встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» не прийняло разового замовлення від 04 червня 2020 року у зв`язку з ненаданням ОСОБА_1 на запит банку від 28 квітня 2020 року документів, необхідних для здійснення заходів фінансового моніторингу, а не через неприйнятно високий рівень ризику, який був встановлений позивачу пізніше - 18 червня 2020 року. При цьому питання про визнання недійсною односторонньої відмови банку від договору на брокерське обслуговування не було предметом розгляду в цій справі.

В постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 310/80/16-ц (провадження № 61-2376св18) вирішувалося питання про визнання незаконними дій банку щодо збільшення позичальнику в односторонньому порядку процентної ставки та зобов`язання здійснити перерахунок суми заборгованості за кредитним договором, а в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справах № № 363/568/18, 359/8181/18 та в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц предметом позову було визнання виконавчого напису приватного нотаріуса, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки з метою погашення кредитної заборгованості, таким, що не підлягає виконанню, через порушення відповідачами вимог Законів України «Про іпотеку» та «Про нотаріат».

Тобто висновки щодо застосування норм права, викладені у вищевказаних постановах Верховного Суду, на які посилалася заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними (неоднаковий предмет позову та різне матеріально-правове регулювання).

Тому, враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

З урахуванням того, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України (неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 20 лютого 2018 року у справі № 910/11471/17, від 14 червня 2018 року у справі № 910/14158/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 910/21320/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 910/1555/18, від 05 березня 2020 року у справі № 910/7161/19, від 29 квітня 2020 року у справі № 910/3245/19, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 310/80/16-ц, від 03 червня 2020 року у справах № № 363/568/18, 359/8181/18, та в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц) не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження щодо перегляду судових рішень за касаційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю.

Керуючись статтями 260, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про закриття касаційного провадження у цій справі задовольнити.

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко