ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року

м.Суми

Справа №576/564/21

Номер провадження 22-ц/816/1553/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

у присутності :

позивача - ОСОБА_1 та її представника - адвоката Турченка Сергія Петровича,

представників відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка була подана її представником - адвокатом Турченком Сергієм Петровичем, на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Колодяжного А.О. у м. Глухів Сумської області, повний текс якого складено 12 серпня 2021 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на майно подружжя,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаний позовом і, уточнивши свої позовні вимоги (т. 2, а.с. 80-81), просила суд ухвалити рішення яким:

визнати договір купівлі-продажу від 16 серпня 2018 року, серії та номер: 2019, квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , від імені якого діяв представник - ОСОБА_8 , та договір дарування від 29 серпня 2018 року, серії та номер: 1128, вказаної квартири, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , удаваними, встановивши, що вказані договори є складовими частинами договору купівлі-продажу відповідної квартири ОСОБА_8 та визнати цю квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ;

визнати договір купівлі-продажу 3/5 частин будинку б/н від 29 січня 2009 року, р-р № 1-161, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та договір дарування 2/5 частин будинку б/н від 24 лютого 2009 року р-р № 1-381, укладений між ОСОБА_12 , від імені якої діяв представник ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 , а також договір дарування житлового будинку від 14 листопада 2009 року, зареєстрований в реєстрі № 1-2884, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , удаваними, встановивши, що вказані договори є складовими частинами договору купівлі-продажу відповідного будинку ОСОБА_8 та визнати цей житловий будинок з господарськими спорудами об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ;

визнати договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , укладений ОСОБА_5 та договір дарування від 07 травня 2003 року р-р-№1-679 цієї квартири укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , удаваними, встановивши, що вказані договори є складовими частинами договору купівлі-продажу відповідної квартири ОСОБА_8 та визнати цю квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ;

визнати договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , укладений ОСОБА_5 та договір дарування від 21 січня 2009 року р-№ 108 цієї квартири укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , удаваними, встановивши, що вказані договори є складовими частинами договору купівлі-продажу відповідної квартири ОСОБА_8 та визнати цю квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності: на Ѕ частину квартири загальною площею 53,8 кв.м., житловою площею 24,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; Ѕ частини житлового будинку загальною площею 197,5 кв.м., житловою площею 111,9 кв.м., з господарськими спорудами та гаражем, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; Ѕ частину магазину змішаних товарів загальною площею 59,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; Ѕ частину нежилого приміщення, магазин, загальною площею 34,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; Ѕ частину автомобіля марки Volkswagen Passat, номер кузова НОМЕР_1 , 2004 року випуску; Ѕ частину автомобіля марки Skoda Octavia, 2000 року випуску.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 02 листопада 2001 року вони з ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі та до цього проживали однією сім`єю, мають спільних дітей - дочок ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 29 жовтня 2018 року шлюб між нею та ОСОБА_8 було розірвано. Після розірвання шлюбу питання щодо поділу спільного майна подружжя не вирішувалось. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 помер, після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з вищезазначеного нерухомого майна та транспортних засобів, що набуті під час їх з померлим спадкодавцем шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю подружжя.

Зазначає, що хоч і первісно перелічене у позовних вимогах нерухоме майно оформлювалось на батька чи дочку ОСОБА_8 , проте фактичним набувачем - покупцем відповідного майна із самого початку був ОСОБА_8 , який використовував свого батька та дочку як формальних власників, а потім за договорами дарування отримував відповідне майно у особисту власність. Відтак вказані правочини є удаваними і такими, що є складовими відповідних договорів купівлі-продажу.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобіля марки Volkswagen Passat, номер кузова НОМЕР_1 , 2004 року випуску, р.н.з. НОМЕР_2 та Ѕ частину автомобіля марки Skoda Octavia, 2000 року випуску, р.н.з. НОМЕР_3 .

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 163 грн. 21 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 163 грн. 21 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 163 грн. 21 коп. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Турченка С.П., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в оскарженій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги факт укладення усіх правочинів щодо спірного майна через фіктивні договори купівлі-продажу та удавані договори дарування нерухомого майна на своїх родичів, відсутність у батька та дочки померлого коштів на придбання та здійснення ремонтних робіт у вказаному майні, факт незначного проміжку часу між придбанням цього майна та його даруванням, відсутність розумних пояснень щодо обґрунтованості інтересів відповідачів в укладенні таких правочинів, фактичне оформлення відповідних дозвільних документів для проведення реконструкції нерухомого майна та прийняття особистої участі ОСОБА_8 в укладенні цих договорів, як представника.

Наголошує і на тому, що поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що при укладенні оспорюваних правочинів були порушені права позивача на спільно нажите під час шлюбу майно.

Вказує на те, що відповідачами фактично не заперечувалася та обставина, що ОСОБА_8 здійснював підприємницьку діяльність, мав високий стабільний дохід, придбавав нерухоме майно та транспортні засоби.

Представник позивача, посилаючись на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року за №904/5726/19, вказує на те, що саме на відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покладено обов`язок доведення наявності у них коштів на придбання спірних об`єктів нерухомого майна та їх реконструкцію.

Крім того зазначає, що судом першої інстанції не була надана оцінка доводам позивача про її участь у реконструкції квартир, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , в результат що вони були переведені у нежитлові приміщення та їх загальна площа збільшилася, що є підставою для визнання за позивачем права власності на це майно.

Також вказує на те, що судом першої інстанції не було розглянуто клопотання позивача про обов`язкову участь у справі відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Від відповідачів надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просять його залишити без зміни, а доводи апеляційної скарги - без задоволення. Проти долучення до справи нових доказів відповідачі заперечують.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину транспортних засобів, сторонами не оскаржується, а тому, у відповідності до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представників відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали даної цивільної справи та матеріали інвентаризаційних справ на нерухоме майно, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що з 02 листопада 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 29 жовтня 2018 року, що набрало законної сили 29 листопада 2018 року, розірваний (т.1 а.с.6, 9).

Позивачем змінено прізвище з « ОСОБА_15 » на « ОСОБА_16 » та ім`я « ОСОБА_17 » на « ОСОБА_18 » (т.1 а.с.10).

ОСОБА_1 та ОСОБА_8 мають спільних дітей - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.7, 8).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 помер (т.1 а.с.11).

Станом на 26 травня 2021 р. із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 звернулись: його дружина ОСОБА_2 (в своїх інтересах та інтересах дочки ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ), дочка ОСОБА_6 , дочка ОСОБА_14 , дочка ОСОБА_13 . Батько ОСОБА_8 - ОСОБА_5 відмовився від спадщини на користь дітей сина - ОСОБА_19 та ОСОБА_6 (т.2 а.с.1-23).

Набуття ОСОБА_8 спірного нерухомого майна, яке належало йому на праві власності на час смерті, підтверджується наступними письмовими доказами.

07 травня 2003 року за договором дарування квартири ОСОБА_5 подарував своєму синові - ОСОБА_8 квартиру загальною жилою площею 41,8 кв.м., розташовану в АДРЕСА_5 , що належала ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Глухівського міськрайонного округу Кушнір Л.Г. 06 травня 2003 року по реєстру №1547 та зареєстрованого в Глухівському МБТІ 07 травня 2003 року за №3402, книга №20 (т.1 а.с.152-153).

З матеріалів інвентаризаційної справ №130 на магазин АДРЕСА_6 вбачається, що рішенням виконавчого комітету Глухівської міської ради від 22 травня 2003 року дозволено ОСОБА_8 виконати проектно-кошторисну документацію на реконструкцію квартири АДРЕСА_7 . 28 жовтня 2003 року виконавчим комітетом Глухівської міської ради прийнято рішення про затвердження акту прийняття в експлуатацію магазину змішаних товарів по АДРЕСА_6 , що належить ОСОБА_8 та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, загальна площа нежитлового приміщення становить 59,3 кв.м.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 січня 2009 року, за ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 21 січня 2009 року, зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_4 (т.1 а.с.156). 26 грудня 2011 року ОСОБА_8 виконавчим комітетом Путивльської міської ради видано свідоцтво про право власності на переобладнане із цієї квартири нежитлове приміщення магазину за вказаною адресою (т.1 а.с.157-158, 191).

З матеріалів справи та матеріалів інвентарної справи на домоволодіння АДРЕСА_2 вбачається, що за договором купівлі-продажу від 29 січня 2009 року ОСОБА_20 придбала у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 3/5 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 96,7 кв.м., що знаходився на земельній ділянці Глухівської міськради. 2/5 частини цього будинку були подаровані ОСОБА_11 її бабою - ОСОБА_12 на підставі договору дарування від 24 лютого 2009 року, що належав їй на праві власності згідно договору купівлі-продажу нерухомості від 15 червня 2000 року (т.1 а.с. 100-102, 196-204). Рішенням виконавчого комітету Глухівської міської ради від 15 травня 2009 року надано дозвіл на будівництво житлового будинку з господарськими спорудами та гаражем за вказаною адресою.

05 серпня 2009 року ОСОБА_21 , на підставі рішення виконавчого комітету Глухівської міської ради Сумської області від 25 червня 2009 року за №493, видано державний акт на право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0567 га, що розташована в АДРЕСА_2 .

05 листопада 2009 року ОСОБА_11 виконавчим комітетом Глухівської міської ради видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та гаражем за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа якого становить 197,5 кв.м., з них житлової 111,9 кв.м. (т.1 а.с.103-104, 207-209).

Відповідно до договору дарування від 14 листопада 2009 року ОСОБА_22 подарувала будинок по АДРЕСА_2 та земельну ділянку за цією адресою своєму батьку - ОСОБА_8 (т.1 а.с.105-106, 205).

Крім того, за договором купівлі-продажу від 16 серпня 2018 року ОСОБА_5 була придбана у ОСОБА_7 квартира, загальною площею 53,80 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Від імені ОСОБА_5 при підписанні договору купівлі-продажу діяв ОСОБА_8 (т.1 а.с.224-264).

Відповідно до договору дарування від 29 серпня 2018 року ОСОБА_5 подарував цю квартиру ОСОБА_8 (т.1 а.с.182).

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено, що сторони оспорюваних нею договорів діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі та їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. Крім того, суд першої інстанції вказував і на те, що позивачем не надано переконливих та достатніх доказів на підтвердження факту придбання спірного майна саме її колишнім чоловіком - ОСОБА_8 та за рахунок їх спільних коштів.

Суд першої інстанції визнав недоведеним також і ствердження позивача щодо істотного збільшення вартості спірного нерухомого майна внаслідок їх з ОСОБА_8 спільної праці та вкладених коштів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю відповідають вимогам закону та обставинам справи, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України ч. 1 ст. 215 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд має з`ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Для визнання правочину удаваним необхідно мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди, наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо, оскільки удаваний правочин може бути вчинений як без будь-яких протиправних намірів, так і з метою приховування іншого незаконного правочину, при цьому будь-якого обмеження щодо наявності умислу в усіх сторін такого правочину законом не встановлено. Такий умисел може бути завуальований лише однією стороною, про що інша сторона може не знати, як і навпаки.

При цьому, удаваним може бути не весь правочин, але лише в частині когось з його учасників, якщо буде встановлено що інший учасник за змістом договору домовлявся про істотні умови договору, про її ціну, сплатив за власні кошти її покупну ціну, придбав майно для себе та наступні дії сторін свідчать про прийняття виконання договору іншою стороною.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тобто, з вказаних норм слідує, що саме на позивача законодавцем покладено обов`язок доведення факту укладення удаваних правочинів, а не відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , як сторони оспорюваних договорів, повинні були доводити наявність в них грошових коштів на придбання спірного нерухомого майна та обґрунтовувати їх мотиви дарування набутого майна за цими договорами ОСОБА_8 , як помилково вважає позивач та його представник.

Як обґрунтовано вказував суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, позивачем не надано будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів, які б у своїй сукупності вказували на те, що спірні квартири і будинок були придбані за їх з ОСОБА_8 спільні кошти чи то кошти, що належали особисто ОСОБА_8 .

Сам факт дарування ОСОБА_5 своєму сину - ОСОБА_8 придбаних ним спірних квартир, після набуття на них права власності, не є переконливим доказом того, що у оспорюваних договорах купівлі-продажу покупцем виступав саме ОСОБА_8 .

Позивачем не доведено на доказах також і її ствердження про проведення нею спільно із ОСОБА_8 ремонтних робіт у спірному нерухомому майні.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що позивачем взагалі в своєму позові не було обґрунтовано в чому саме полягає удаваність договору дарування 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_22 та її бабою - ОСОБА_12 .

При оформленні відповідних дозвільних документів на проведення реконструкції належного дочці домоволодіння, ОСОБА_8 діяв виключно як її представник, що не дає підстави набуття ним на той час права власності на це майно. Доказів проведення реконструкції вказаного домоволодіння саме ОСОБА_1 та ОСОБА_8 під час перебування у шлюбі матеріали справи не містять.

Крім того, ствердження позивача про відсутність у ОСОБА_6 дійсного волевиявлення на придбання спірного домоволодіння спростовується і тим, що ОСОБА_6 використала своє право на безкоштовне отримання земельної ділянки, приватизувавши земельну ділянку на якій це домоволодіння було розміщено.

Також колегія суддів звертає увагу і на ту обставину, що сторонами оспорюваних правочинів, крім відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та померлого ОСОБА_8 , були також продавець квартири АДРЕСА_8 ОСОБА_7 , продавці 3/5 частин будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та дарувальник 2/5 частин даного будинку ОСОБА_12 , але дані особи до участі у справі в якості відповідачів позивачкою не притягувались і позовні вимоги до них не заявлялись.

Усупереч доводам апеляційної скарги, судом першої інстанції була надана належна оцінка також і посиланням позивача на істотне збільшення квартир в АДРЕСА_6 та в АДРЕСА_4 після їх переведення в нежитлові приміщення ОСОБА_8 під час перебування в шлюбі з позивачем, як підставу для визнання цього нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності.

Зокрема, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, позивачем не доведено як істотного збільшення вартості спірного нерухомого майна, так і істотного збільшення цього майна внаслідок праці позивача та вкладених коштів.

Сам факт збільшення площі нежитлового приміщення після переобладнання подарованої ОСОБА_8 квартири, не свідчить про виникнення права спільної сумісної власності у позивача, як у дружини власника, на це нерухоме майно.

Отже, вирішуючи спір в оскарженій частині, суд першої інстанції з дотримання вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно встановив правовідносини, що склалися, дослідив і надав правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам і доводам сторін й правильно, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, ухвалив судове рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції оскарженій частині без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішень не впливають.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка була подана її представником - адвокатом Турченком Сергієм Петровичем, залишити без задоволення, рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2021 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 27 жовтня 2021 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: О.Ю. Кононенко

С.С. Ткачук