Номер провадження: 22-ц/813/4805/21
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 серпня 2019 року по цивільній справі за позовом Одеського Національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат на навчання

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року, Одеський Національний медичний університет (далі - ОНМедУ) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат на навчання.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 серпня 2019 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з відповідача, ОСОБА_1 суму витрат на навчання за період з 2009 по 2015 рік у розмірі 65164 (шістдесят п`ять тисяч сто шістдесят чотири) грн. на користь Державного бюджету України.

Стягнуто з відповідача, ОСОБА_1 суму виплаченої стипендії за період з 2009 по 2015 рік у розмірі 54529 (п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот двадцять дев`ять) грн. 39 коп. на користь Державного бюджету України.

Стягнуто з відповідача, ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1841 (одну тисячу вісімсот сорок одну) грн. на користь позивача Одеського національного медичного Університету.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 серпня 2019 року та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОНМУ.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.05.2020 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 серпня 2019 року - задоволено. Поновлено представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 серпня 2019 року. Відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 серпня 2019 року по цивільній справі за позовом Одеського Національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат на навчання. Зупинено дію рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 серпня 2019 року до розгляду справи у суді апеляційної інстанції (а.с. 142-143), а ухвалою цього ж суду від 02.07.2020 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду (а.с. 159).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.09.2020 року зупинено провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 серпня 2019 року по цивільній справі за позовом Одеського Національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат на навчання - до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 607/11542/16-ц за позовом Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання, за касаційною скаргою представника Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» - Молень Ірини Йосифівни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 01 червня 2017 року (а.с. 160, 160 зворот).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.09.2021 року поновлено провадження у справі за позовом Одеського Національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат на навчання, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 серпня 2019 року. Призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду. На підставі ч. 13 ст. 7 ухвалено проводити розгляд справи без повідомлення учасників справи (а.с. 154, 164 зворот).

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОНМедУ не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції, відповідає вищезазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 07 липня 2009 року ОСОБА_3 вступила до Одеського національного медичного університету на спеціальність «медико-профілактична справа» та підписала Угоду № 64 про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти.

Відповідно до п.2.2.3. Угоди № 64, студент зобов`язується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування за направленням МОЗ України і відпрацювати не менше 3 років після закінчення інтернатури. В разі відмови їхати на працевлаштування за рішенням МОЗ України або відмови відпрацьовувати не менше 3 років - відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання, у встановленому порядку.

Згідно п. 2.2.5. Угоди № 64 студент, що вступав до Університету за цільовим направленням МОЗ, незалежно від умов, після закінчення університету зобов`язується відпрацювати за місцем призначення згідно з направленням не менше трьох років.

Згідно п. 5.1. Угоди № 64, за невиконання або неналежне виконання умов даної Угоди сторони несуть майнову громадянську відповідальність у відповідності з діючим законодавством.

У червні 2015 року ОСОБА_1 закінчила ОНМедУ та була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури до Ананьївської ЦРЛ лікарем-інфекціоністом.

До навчання в інтернатурі ОСОБА_1 мала приступити з 01.09.2015 року.

Однак, в зазначений термін ОСОБА_1 до навчання в інтернатурі не приступила, за місцем направлення не прибула, жодної інформації щодо перерозподілу до Одеського національного медичного Університету не надавала.

Наказом Одеського національного медичного Університету № 149-о від 15 березня 2016 року, лікаря-інтерна ОСОБА_1 було відраховано з 01.03.2016 року за невиконання навчального плану і програми та пропуски занять без поважних причин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що, відповідач не виконала свої зобов`язання, у зв`язку із чим позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України (в редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судовим розглядом справи встановлено, що відповідно до розрахунків економічного відділу Одеського Національного медичного університету за весь період з 01.09.2009 року по 15.06.2015 року сума витрат на навчання ОСОБА_1 (без урахування стипендіального фонду) складає 65164,00 грн.

Також згідно з розрахунками Одеського національного медичного університету за період навчання з 2008 року по 2014 рік відповідачу була виплачена стипендія у розмірі 54529,39 грн.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про те, що оскільки відповідач не виконала свої зобов`язання за договором, тому позовні вимоги ОНМедУ є обґрунтованими.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що обов`язковість відпрацювання після закінчення інтернатури є порушенням права громадянина України щодо вільного вибору місця роботи.

Однак, вказані доводи апелянта є необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Укладаючи Угоду №64 від 07.07.2009 року, ОСОБА_1 була вільною в укладанні цієї Угоди №64, прийнятті на себе відповідних зобов`язань та виборі контрагента. Крім того, даних про те, що впродовж навчання або після його закінчення навчання, ОСОБА_1 зверталася до позивача із заявою щодо розірвання Угоди №64 в установленому законом порядку матеріали справи не містять, тому доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують.

Крім того, безпідставними є і посилання апелянта про те, що задовольняючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 суми виплаченої стипендії у розмірі 54529,39 грн., судом першої інстанції, в порушення ст. 265 ЦПК України, взагалі не зазначено, якими нормами права регулюється порядок стягнення стипендій, на якій правовій підставі з відповідача слід стягнути суму отриманої стипендії.

Так, відповідно до ч.1 ст. 265 ЦПК України, рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.

Як вбачається з матеріалів справи, суд мотивував оскаржуване рішення в межах заявлених позовних вимог, відповідно до закону та норм матеріального права. При цьому мотивувальна частина оскаржуваного рішення містить відповідні норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та посилання на відповідні висновки, викладені в постановах Верховного Суду (Постанова Верховного Суду України від 17.10.2018 року по справі № 645/4438/16-ц, провадження № 61-12032св18).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Більш того, як було вже зазначено, ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.09.2020 року по вказаній справі було зупинено провадження до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 607/11542/16-ц за позовом Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання, за касаційною скаргою представника Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» - Молень Ірини Йосифівни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 01 червня 2017 року.

20.09.2021 року Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду було прийнято постанову, у якій Верховний суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на час укладення угоди), пункту 2 Указу Президента № 77/96, пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ (в редакції, чинній на час укладення угоди), пункту 2 Указу Президента № 77/96, пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ (в редакції, чинній на час укладення угоди) та пункту 21 Порядку працевлаштування № 37 (в редакції, чинній на час укладення угоди) випускник має обов`язок відшкодувати в установленому порядку до Державного або місцевих бюджетів вартість його навчання та компенсувати замовникові його навчання всі витрати цього замовника на це навчання за наступних умов, погоджених між ним та відповідним навчальним закладом, який здійснив відповідне навчання за рахунок Державного бюджету, а саме: випускник після отримання вищої освіти повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні його на роботу, та відпрацювати обумовлений угодою на його навчання термін; цього випускника звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої. При цьому незгода цього випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за відповідним призначенням.

У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або його відмови без поважної причини до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ).

Крім того, пунктом 21 чинного Порядку працевлаштування № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії.

Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року (справа № 607/9099/15-ц), від 19 вересня 2018 року (справа № 607/3690/17), від 31 жовтня 2018 року (справа № 607/3681/17-ц) від 15 травня 2019 року (справа № 598/760/17), від 30 січня 2019 року (справа № 607/3682/17), від 26 червня 2019 року (справа № 607/7122/17-ц) та у пунктах 101-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року (справа № 607/3693/17).

Щодо вирішення питання дії застосовуваних до спірних правовідносин норм права Велика Палата Верховного Суду у пунктах 69-72 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначила таке.

Якщо частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року була чинною на час вступу студента до вищого навчального закладу, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання.

Як зазначається в рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року, у редакції чинній на час виникнення правовідносин сторін цього спору, була чинною, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди від 01 вересня 2010 року, регулюються саме нею.

Положення частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 ЦК України щодо зворотності дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, в тому разі коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, укладеному цією особою.

Наведене спростовує аргументи відповідачки про відсутність її обов`язку повернути кошти за навчання за рахунок державного бюджету у зв`язку з виключенням частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» на підставі Закону № 1556-VII від 01 липня 2014 року, який вже набрав чинності після укладення між сторонами угоди підготовку фахівця з вищою освітою в навчальному закладі.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, ОСОБА_4 підписуючи угоду №64 від 07.07.2009 року, погодилася на працевлаштування її навчальним закладом, отримала направлення на роботу та, навчаючись на кошти Державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 серпня 2019 року по цивільній справі за позовом Одеського Національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат на навчання - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 29.10.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда