РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/12226/20

Провадження № 22-ц/4815/1101/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Рівненська міська рада,

відповідач Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 листопада 2020 року у складі судді Левчука О. В., ухвалене в м. Рівне о 15 годині 46 хвилин, повний текст рішення складено 17 листопада 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Рівненської міської ради, Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій посадової особи місцевого самоврядування. В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що 27 березня 2019 року під час виконання обов`язків на неї як на підлеглого працівника, як на голову конкурсної комісії, був здійснений психологічний тиск зі сторони Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради в особі начальника управління охорони здоров`я Іськіва В. І., у зв`язку з чим вона потрапила до лікарні та перебувала на лікарняному. Внаслідок таких неправомірних дій її загальний стан здоров`я погіршився, вона перебувала на лікуванні під наглядом лікаря-невропатолога, лікаря-кардіолога та лікаря-офтальмолога, що відображено в медичній документації. Витрати на лікування, які вона понесла та має понести в ході оперативного втручання по відновленню зору становлять 41 400, 00 грн. Вказані кошти вона просила стягнути з відповідачів як матеріальну шкоду. Окрім матеріальної шкоди, вона також зазнала і моральної шкоди, яка полягає у завданні їй моральних страждань, у зв`язку із різким погіршенням загального стану здоров`я, порушенням нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовжувати активне громадське життя. Вказувала, що після набуття розголосу щодо неправомірних дій начальника Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради в особі начальника управління охорони здоров`я Іськіва В. І. з травня 2019 року по грудень 2019 року Управлінням охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради не здійснювалась виплата належних їй грошових коштів до заробітної плати, що стверджується рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року у справі №460/3946/19. Моральну шкоду оцінила в сумі 32 710, 00 грн., виходячи з розміру 16 прожиткових мінімумів для працездатних осіб за період з 27 березня 2019 року по 27 липня 2020 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 листопада 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями статті 1173 ЦК України, яка передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів, та обґрунтоване тим, що в даній справі не встановлено наявності трьох умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Суд виходив із недоведеності неправомірної чи незаконної поведінки Рівненської міської ради та Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради в особі начальника управління охорони здоровя Іськіва В. І., а звернення до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про виплату належних позивачці грошових коштів до заробітної плати та проведення досудового розслідування відносно начальника управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України, ч. 1 ст. 364 КК України та ч. 1 ст. 365 КК України, саме по собі не може свідчити про неправомірність чи незаконність поведінки відповідачів.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що місцевий суд залишив поза увагою той факт, що неправомірність та незаконність дій відповідачів. Зокрема, безпідставна невиплата їй грошових коштів до заробітної плати у спірний період, встановлена рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24.06.2020, справа № 46/3946/19. Додає, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2021 року у цій справі підтверджено, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про протиправність бездіяльності відповідачів з вирішення питання щодо її преміювання та виплати належних до заробітної плати коштів. Стверджує, що тривале та умисне невирішення відповідачами питання по виплаті їй коштів, упереджене ставлення до неї як працівника, постійне психологічне напруження та порушення її прав мали причинно-наслідковий зв`язок із подіями, які мали місце 27.03.2019 року, а відтак постійно завдавали їй моральних страждань. Звертає увагу на те, що суд не дав оцінки медичній документації, яка підтверджує, що погіршення стану здоров`я у неї сталося якраз після проведення конкурсу 27.03.2019 року. Зазначає, що суд безпідставно відхилив її клопотання про допит свідків, які були очевидцями подій 27.03.2019 року під час виконання нею її функціональних обов`язків та перебували з нею на місці події. Вказує, що місцевим судом при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано правових позицій Верховного Суду, які регулюють питання відшкодування моральної шкоди. Покликається на положення ст.. 1173 ЦК України, яка передбачає, що обов`язок доказування правомірності дій покладається на відповідача. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Cудом встановлено, що сторони перебувають у трудових правовідносинах: ОСОБА_1 з 20 вересня 2016 року працює в Рівненській міській раді на посаді головного спеціаліста-юриста Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради.

Наказом Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради від 08 жовтня 2018 року №109 «Про утворення постійно діючої конкурсної комісії для проведення конкурсів на зайняття посад керівників закладів охорони здоров`я м. Рівне» ОСОБА_1 була призначена головою постійно діючої конкурсної комісії. Повноваження конкурсної комісії, порядок проведення конкурсу на зайняття посади керівника закладу охорони здоров`я визначені постановою КМУ №1094 «Про затвердження порядку проведення конкурсу на зайняття посади керівника державного, комунального закладу охорони здоров`я» від 27 грудня 2017 року №1094.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 вказувала, що на неї як на підлеглого працівника, як на голову конкурсної комісії, був здійснений психологічний тиск зі сторони Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради в особі начальника управління охорони здоров`я ОСОБА_4 , у зв`язку з чим вона потрапила до лікарні та перебувала на лікуванні під наглядом лікаря-невропатолога, лікаря-кардіолога та лікаря-офтальмолога. У зв`язку із різким погіршенням загального стану здоров`я, вимушене лікування, порушенням нормальних життєвих зв`язків, неможливістю продовжувати активне громадське життя вона зазнала моральних страждань..

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Необхідною підставою для притягнення органу місцевого самоврядування до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Згідно ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 12 липня 2019 року справі №569/11966/19, 1-кс/569/5443/19, слідчим відділом ГУНП у Рівненській області 24 липня 2019 року внесено відомості до ЄРДР №0004527, №0004526, №0004528 за заявами ОСОБА_1 від 16 квітня 2019 року вх. № Х-597, вх. № Х-597/1, від 22 квітня 2019 року вх. № Х-640 та розпочато досудове розслідування відносно начальника управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України, ч. 1 ст. 364 КК України та ч. 1 ст. 365 КК України. На даний час проводяться слідчі дії.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року у справі №460/3946/19 позовну заяву ОСОБА_1 до Рівненської міської ради, Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Рівненської міської ради та Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради щодо не вирішення питання про преміювання ОСОБА_1 за період з 01.05.2019 по 31.12.2019 на підставі розпоряджень Рівненського міського голови від 27.05.2019 №517-р, від 21.06.2019 №631-р, від 24.07.2019 №730-р, від 28.08.2019 №823-р, від 25.09.2019 №944-р, від 28.10.2019 №1060-р, від 22.11.2019 №1155-р, від 17.12.2019 №1247-р та зобов`язано Рівненську міську раду та Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради розглянути питання щодо преміювання ОСОБА_1 за період з 01.05.2019 по 31.12.2019 на підставі розпоряджень Рівненського міського голови від 27.05.2019 №517-р, від 21.06.2019 №631-р, від 24.07.2019 №730-р, від 28.08.2019 №823-р, від 25.09.2019 №944-р, від 28.10.2019 №1060-р, від 22.11.2019 №1155-р, від 17.12.2019 №1247-р., з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1ст. 81 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 та ч. 2ст. 89 ЦПК України).

Вимоги апеляційної скарги, які, по суті, дублюють позовні вимоги, не знайшли свого обґрунтування при розгляді справи, оскільки позивачка не довела неправомірної чи незаконної поведінки Рівненської міської ради та Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради в особі начальника управління охорони здоров`я Іськіва В. І., а звернення до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про виплату належних позивачці грошових коштів до заробітної плати та проведення досудового розслідування відносно начальника управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України, ч. 1 ст. 364 КК України та ч. 1 ст. 365 КК України, саме по собі не може свідчити про неправомірність чи незаконність поведінки відповідачів.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки фактично дублюють обґрунтування позовної заяви, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н.М.

Судді: Хилевич С. В.

Боймиструк С. В.