Справа № 454/1219/20 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/1400/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 березня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2020 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18 березня 2013 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, який рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 11 березня 2020 року, розірвано. За час перебування у шлюбі ними було придбано наступне майно: земельну ділянку, площею 0,1426 га, кадастровий номер 462810100:01:009:0278, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка придбана 16.11.2018 року згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки та зареєстрована на ОСОБА_1 ; земельну ділянку площею 0,0025 га, кадастровий номер 462810100:01:009:0279, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка була придбана 17.01.2017 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки та зареєстрована на ОСОБА_1 ; квартиру, загальною площею 59,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , яка була придбана 17.01.2017 року на підставі договору купівлі-продажу та зареєстрована на ОСОБА_1 ; автомобіль марки «MЕRCEDES-BENZ» А150 , 2006 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , який був зареєстрований на ОСОБА_1 21.05.2019 року. Крім того ними придбано також і інше майно: двоспальне ліжко, диван, холодильник, морозильна камера, бетономішалка, металева буржуйка, стіл, кухня, газовий котел, стільці (6 шт.), ванна, умивальник, душова кабіна, дві шафи мультиварка, пилосос, пральна машина, посуд на кухні, ноутбук, два планшети, побутові інструменти. Зазначає, що ОСОБА_1 здійснила відчуження автомобіля без його згоди, кошти за реалізацію якого витратила не в інтересах сім`ї, а на власні потреби, чим порушила його право на частку в майні, яке перебуває у спільній сумісній власності. Вважає, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю і частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З наведених підстав просить:

-Визнати спільним майном подружжя наступне майно:

1) земельну ділянку, площею 0,1426 га, кадастровий номер 462810100:01:009:0278, що розташована за адресою:

АДРЕСА_3 ) земельну ділянку площею 0,0025 га, кадастровий номер 462810100:01:009:0279, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) квартиру, загальною площею 59,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ;

4) автомобіль марки «MЕRCEDES-BENZ» А150 , 2006 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 ;

5) двоспальне ліжко, диван, холодильник, морозильна камера, бетономішалка, металева буржуйка, стіл, кухня, газовий котел, стільці (6 шт.), ванна, умивальник, душова кабіна, дві шафи мультиварка, пилосос, пральна машина, посуд на кухні, ноутбук, два планшети, побутові інструменти.

-визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки, площею 0,1426 га, кадастровий номер 462810100:01:009:0278, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки площею 0,0025 га, кадастровий номер 462810100:01:009:0279, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 ідеальну частку квартиру, загальною площею 59,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ;

-стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «MЕRCEDES-BENZ» А150 , 2006 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , в розмірі 82600 грн.;

-визнати за ОСОБА_5 право особистої власності на морозильну камеру, бетономішалку, металеву буржуйку, два планшета, ноутбук, пилосос, стільці 3 шт. ,побутові інструменти, пральну машину.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 16 березня 2021 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 :

- земельну ділянку площею 0,1426га, кадастровий №:01:009:0278, розташовану по АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,0250га, кадастровий №:01:009:0279, розташовану по АДРЕСА_1 ;

- квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 59,6кв.м, житловою площею 37кв.м.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на:

- 1/2 ідеальну частку земельної ділянки площею 0,1426га, кадастровий №:01:009:0278, розташовану по АДРЕСА_1 ;

- 1/2 ідеальну частку земельної ділянки площею 0,0250га, кадастровий №:01:009:0279, розташовану по АДРЕСА_1 ;

- 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 59,6кв.м, житловою площею 37кв.м

Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про:

- визнання спільною власністю подружжя автомобіля марки «Mercedes-Benz» 2006 року випуску, моделі «А-150», VIN-код: НОМЕР_1 та стягнення з відповідачки на його користь грошової компенсації 1/2 частки даного транспортного засобу;

- визнання спільним майном подружжя двоспального ліжка, дивана, холодильника, морозильної камери, бетономішалки, металевої буржуйки, стола, кухні, газового котла, шести стільців, ванни, умивальника, душової кабіни, двох шаф, мультиварки, пилососа, пральної машини, посуду до кухні, ноутбука, двох планшетів, побутових інструментів та визнання за ним права власності на 1/2 частку та визнання за ним права особистої власності на морозильну камеру, бетономішалку, металеву буржуйку, два планшети, ноутбук, пилосос, три стільці, побутові інструменти та пральну машину.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 4404 рн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави 1271 грн. судового збору.

Рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_5 право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки, площею 0,1426 га, кадастровий номер 462810100:01:009:0278, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що спірна земельна ділянка призначена для ведення особистого селянського господарства, відтак відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення, які передаються у власність та надаються у користування виключно громадянам України. Зазначає, що позивач є іноземцем, громадянином Республіки Молдова, тому може набувати у власність лише земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Вказує, що земельним законодавством визначено вичерпний перелік підстав набуття іноземцем у власність земель сільськогосподарського призначення, а саме, тільки в порядку спадкування і такі землі сільськогосподарського призначення, які прийняті у спадщину іноземцями, протягом року підлягають відчуженню. Вважає, що судом незаконно визнано за позивачем право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки, площею 0,1426 га, кадастровий номер 462810100:01:009:0278, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення та надана для ведення особистого селянського господарства. З наведених підстав просить рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_5 право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки, площею 0,1426 га, кадастровий номер 462810100:01:009:0278, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_7 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Оскільки рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 березня 2021 року оскаржується лише в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ ідеальну частку земельної ділянки у спільному майні подружжя, площею 0,1426 га кадастровий номер 462810100:01:009:0278, розташовану по АДРЕСА_1 , то законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в іншій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з 18.03.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 11.03.2020р.

В період шлюбу, а саме 16.11.2018р., між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 (відповідач) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1426 га, що розташована на території м. Сокаль Львівської області, договір посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І. та зареєстрований в реєстрі за №2522.

Згідно з п.1.3 вказаного договору, цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, вартість земельної ділянки станом на день укладення договору становила 63 578 грн. (п.2.2 договору).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.03.2020р. вбачається, що 16.11.2018р. за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1426га, кадастровий №:01:009:0278.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги позивача щодо визнання майна спільною сумісною власністю та визнаючи за позивачем права власності на Ѕ ідеальну частку вказаної земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер №:01:009:0278, з врахуванням презумпції рівності часток, належить сторонам порівну, оскільки набута під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі. Відповідачкою не спростовано презумпцію спільності права подружжя на спірне майно, не надано належних доказів на підтвердження доводів останньої про те, що майно, яке є предметом спору за позовом, було придбано за її особисті кошти.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції частково, з огляду на таке.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована.

Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі, і на майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстроване на ім`я одного з подружжя.

Згідно зі ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Враховуючи наведені положення законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що земельна ділянка площею 0,1426 га кадастровий номер 462810100:01:009:0278, яка розташована по АДРЕСА_1 , з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оскільки набута ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2018 року. Дана обставина сторонами визнається та ними не заперечується.

У п. 2 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Конституція України (стаття 13) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Правовий статус та порядок використання земель, зокрема, земель сільськогосподарського призначення, визначено Земельним Кодексом України.

Як вірно встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, цільове призначення спірної земельної ділянки - ведення особистого селянського господарства (п.1.3 договору).

Відповідно до наказу затвердженого Державного комітету України із земельних ресурсів № 548 від 23.07.2010р. «Про затвердження класифікації видів цільового призначення земель, Секції А Розділу II цього Наказу визначено, що землі з кодом КВЦПЗ 01.03 (для ведення особистого селянського господарства) є землями сільськогосподарського призначення.

Таким чином, земельна ділянка площею 0,1426 га кадастровий номер 0:01:009:0278, з цільовим призначення для «ведення особистого селянського господарства» є землею сільськогосподарського призначення. Дана обставина не заперечується і самим позивачем у відзиві на апеляційну скаргу.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_5 є громадянином Республіки Молдова, що стверджується копією паспорта позивач НОМЕР_3 та копією тимчасової посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_4 від 03.12.2019 року.

Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Пункт "а" частини третьої статті 22 ЗК України (в редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин) землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Частиною п`ятою цієї статті Кодексу (в редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин) визначалось, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.

Відповідно ч. 1 ст. 89 ЗК України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. (ч.3 ст. 89 ЗК України).

Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом (ч.4 ст. 89 СК України).

Аналіз наведених норм земельного законодавства свідчить про те, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватися у власність іноземцям.

Тому виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що спірна земельна ділянка хоча і належать сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, однак не може бути об`єктом поділу між колишнім подружжям з визначенням ідеальних часток, оскільки позивач є громадянином іншої держави (громадянин Молдови).

Суд першої інстанції цієї обставини не врахував та дійшов помилкового висновку про підставність позовних вимог в цілому.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

З огляду на положення ч. 6 ст. 367 ЦПК України, відповідно до якої в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, безпідставними є твердження позивача про те, що судом не вирішувалося питання про виплату грошової компенсації.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову під час перегляду судового рішення в апеляційному порядку.

За викладених обставин, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1426 га, кадастровий номер №:01:009:0278, розташовану по АДРЕСА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 березня 2021 рокув частині визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки площею 0,1462 га, кадастровий номер :01:009:0278, що розташована по АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині вимоги постанову, якою в задоволенні цієї позовної вимоги ОСОБА_5 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 жовтня2021 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.