Справа № 282/876/21
Провадження № 2/282/187/21
У Х В А Л А
про закриття провадження в справі

29 жовтня 2021 року смт.Любар

Любарський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого - судді Вальчука В.В.,
за участю секретаря судового засідання Демчук В.І.,
відповідача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Любар Житомирської області цивільну справу за позовом Міжнародного міжвідомчого багатопрофільного центру підготовки підрозділів (військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В:

В липні 2021 року Міжнародний міжвідомчий багатопрофільний центр підготовки підрозділів (військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України) звернувся до суду із даним позовом відповідно до якого просить суд стягнути з відповідача заборгованість за невиплачене на момент звільнення в запас грошове забезпечення у сумі 5637грн. 19коп., що полягає у виплаченому наперед грошового забезпечення за 28 днів основної щорічної відпустки за 2019 рік.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Міжнародному міжвідомчому багатопрофільному центрі підготовки підрозділів (військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України) на посаді водія групи технічного забезпечення відділення забезпечення навчального процесу навчального центру підготовки до спеціальних дій, перебував на грошовому забезпеченні у позивача та отримував грошове забезпечення за встановленими нормами належності.

Наказом начальника Міжнародного центру №11 о/с від 21.02.2019 ОСОБА_1 був звільнений у запас без права носіння військової форми одягу.

Наказом начальника Міжнародного центру №41 (по стройовій частині) від 25.02.2019 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення та направлений для взяття на військовий облік до Чуднівсько-Любарського ОРВК Житомирської області.

Відповідач не розрахувався у повному обсязі з позивачем, внаслідок чого за даними бухгалтерського обліку за відповідачем рахується заборгованість із грошового забезпечення при звільненні/переводі від 25.09.2019 року у сумі 5637грн. 19коп. утримання за 28 днів щорічної основної відпустки.

09.09.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у ньому.

В судове засідання представник позивача не з`явився надав суду заяву про розгляд справи без участі представника у зв`язку із службовою завантаженістю. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Судом в судовому засіданні було поставлено на обговорення питання щодо закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечував проти закриття провадження у справі з вищевказаних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Суд, вислухавши думку відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 3 Постанови Пленуму ВССУ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» передбачено, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що в порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення.

При цьому суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Згідно ч.6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до правової позиції висловленої в постанові ВП ВС у справі № 705/1664/17 від 10.04.2019 року ВП ВС визначила, що спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відшкодування витрат за виплачене грошове забезпечення фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з проходженням служби у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та адміністративного судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників та характер спірних правовідносин, відтак, вирішуючи питання щодо юрисдикційності даного спору суд приходить до наступного висновку.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Судом встановлено, що наказом начальника Міжнародного центру №11 о/с від 21.02.2019 ОСОБА_1 був звільнений у запас без права носіння військової форми одягу.

Наказом начальника Міжнародного центру №41 (по стройовій частині) від 25.02.2019 молодшого сержанта ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення та направлено для взяття на військовий облік до Чуднівсько-Любарського ОРВК Житомирської області.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з п.17 ч.1 ст.4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.2 ст.19 КАС України, окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулює Закон України від 25 березня 1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII).

За змістом частини першої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров"я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Одним з видів військової служби є військова служба (навчання) курсантів у військових навчальних закладах (частина шоста зазначеної статті).

Таким чином, навчаючись у навчальному закладі Національної гвардії України, особа проходить військову службу, яка відповідно до зазначених норм КАС України вважається публічною службою.

Відтак, спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок зроблено у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 (провадження № 11-669апп18), у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 461/5577/15-ц (провадження № 14-18цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15 (провадження № 11-750апп18) та інших, що свідчить про усталену практику розгляду вказаної категорії спорів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" вказав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У справі "Занд проти Австрії" (заява N7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін "суд, встановлений законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

Відтак, з урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, є адміністративно-правовими, а тому справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст.4,12-13, 211, 223, п.1 ч.1 ст. 255, 258-261, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Провадження у справі за позовом Міжнародного міжвідомчого багатопрофільного центру підготовки підрозділів (військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - закрити.

Роз`яснити учасникам справи, що зазначена справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Роз`яснити, що відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

С Суддя: В. В. Вальчук