Провадження №22-ц/812/2007/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 листопада 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Біляєвої В.М.,

за участю: представників позивача адвоката Білецького О.П., відповідача адвоката Нехорошева О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №486/1220/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення, яке постановив Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Лузан Людмили Вікторівни у приміщенні цього суду 19 серпня 2021 року, повний текст якого складений 28 серпня 2021 року, за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання поруки припиненою,

у с т а н о в и л а :

У березні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що згідно кредитного договору №NKUCAK00090039 від 30 березня 2007 року (далі Договір), який укладений між Банком та третьою особою по справі ОСОБА_2 , останній отримав кредит у розмірі 38379,08 доларів США за умови сплати відсотків за користування кредитом в порядку, встановленому кредитним договором, та повернення кредиту частинами в строк до 29 березня 2014 року. В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним Договором Банк та відповідач ОСОБА_2 уклали договір поруки, відповідно до якого в разі неналежного виконання кредитних зобов`язань позичальником поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 03 червня 2020 року утворилась заборгованість по сплаті кредиту у загальному розмірі 66218,08 доларів США, з яких 10487,09 доларів США заборгованість за кредитом; 10632,66 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1303,17 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 43795,16 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Посилаючись на викладене, а також на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати повернення від боржника будь-якої частини суми заборгованості за кредитом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 21119, 75 доларів США, що еквівалентно 565798 грн. 10 коп., з яких 10487,09 доларів США заборгованість за кредитом та 10632,66 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а також судові витрати.

У листопаді 2020 року відповідачем було подано зустрічний позов до Банку, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання договору поруки припиненим.

Зустрічний позов мотивований тим, що додатковою угодою №1 від 24 вересня 2012 року до кредитного договору №NKUCAK00090039 від 30 березня 2007 року збільшено період кредитування та розмір кредитні лінії до 41938,19 доларів США., сторонами зменшено розмір наявної заборгованості за кредитом у розмірі 211,23 доларів США., пеня встановлена у цьому ж розмірі та встановлено штраф за порушення графіку погашення кредиту понад 31 день у цьому ж розмірі, зменшено щомісячний платіж до 383,18 доларів США, а термін позовної давності збільшено до 50 років. Додатковою угодою № 2 від 16 червня 2014 року до вказаного кредитного договору зменшено розмір наявної заборгованості за кредитом у розмірі 332,12 доларів США, пеня встановлена у цьому ж розмірі та встановлено штраф за порушення графіку погашення кредиту понад 31 день у цьому ж розмірі, збільшено щомісячний платіж до 403,69 доларів США. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Оскільки строк дії поруки в договорі поруки не вказаний, строк виконання основного зобов`язання був встановлений до 29 березня 2014 року включно, а додатковою угодою № 1 від 24 вересня 2012 року до кредитного договору цей строк збільшений до 30 березня 2017 року, кредитор в передбачений законом строк не пред`явив позов до поручителя, а тому порука є на теперішній час припиненою.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив суд визнати договір поруки, укладений на підставі кредитного договору №NKUCAK00090039 від 30 березня 2007 року, припиненим.

Представник позивача подав відзив на зустрічний позов, в якому у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 просив відмовити, вказував на безпідставність заявлених відповідачем вимог, в тому числі з огляду на наступне: останнім обрано неналежний спосіб захисту; позов до поручителя був пред`явлений в передбачений законом та умовами договору строк, відповідачем пропущена позовна давність для звернення до суду з вимогами про визнання поруки припиненою.

Відповідач, його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК», підтримуючи зустрічний позов з підстав, викладених у ньому.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. У задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просив відмовити, зустрічний позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішенням Вознесенського районного суду Миколаївської області від 19 серпня 2021 року у задоволенні позову Банку та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду щодо вирішення первісного позову мотивовано тим, що постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 09 липня 2018 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № NKUCAK00090039 від 30 березня 2007 року в розмірі 11 406,73 доларів США (станом на 31 грудня 2014 року) звернуто стягнення на належний на праві власності ОСОБА_2 автомобіль марки «Хюндай» модель «ТUCSON» 2.0, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Заборгованість за кредитним договором залишилась непогашеною.

Таким чином, Банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, змінивши на власний розсуд умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак строк виконання зобов`язань - як основного, так і акцесорних - є таким, що настав.

В зв`язку з чим право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України.

З огляду на положення частини 4 статті 559 ЦК України, висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 та у справі № 202/4494/16-ц, враховуючи, що з позовом про звернення стягнення на предмет застави в рахунок дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся до суду 13 лютого 2015 року, у договорі поруки не установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини 4 статті 559 ЦК України, кредитор був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Таким чином, оскільки банк звернувся з вказаним позовом до поручителя 11 серпня 2020 року, тобто поза межами шестимісячного строку з моменту настання строку виконання основного зобов`язання, суд дійшов висновку, що порука за договором поруки від 30 березня 2007 року є припиненою на підставі частини 4 статті 559 ЦК України.

При цьому, строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Що стосується зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Спираючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц щодо ефективного способу захисту особи, яка заперечує свої обов`язки боржника, відповідно до якого, зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений

З наведених підстав у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд відмовив.

В апеляційній скарзі представник Банку вказує, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позову Банку, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, а тому просить його в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог Банку в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не надано належної оцінки наданим доказам, зокрема, умовам договору поруки, зазначені у пунктах 2, 5, 5.6 щодо строку виконання вимоги, яку кредитор направив відповідачеві, яка залишена без виконання. Крім того пунктом 11 договору поруки сторони визначили, що строк звернення кредитора до суду з вимогою про захист свого порушеного права становить 5 років і позивач звернувся до суду з даним позовом в межах цього строку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Нехорошев О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відзив мотивований тим, що суд вірно дійшов висновку про припинення поруки, оскільки Банк звернувся до суду поза межами шестимісячного строку з моменту настання строку виконання основного зобов`язання. Позивач помилково посилається на зазначений у пункті 11 договору поруки строк звернення з позовом до суду, оскільки зазначений у статті 559 ЦК України строк не є строком для захисту порушеного права, це строк існування самого зобов`язання поруки.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржується і предметом апеляційного перегляду не було.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржене рішення суду відповідає вказаним положенням закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 30 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № NKUCAK00090039, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на строк з 30 березня 2007 року до 29 березня 2014 року (включно) у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в розмірі 38 379,10 доларів США на придбання транспортного засобу, пов`язаних з цим супутніх витрат, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, комісії (винагороди за надання фінансового інструмента). Сторони домовились, що повернення кредитних коштів, буде проводитись частинами шляхом внесення щомісячного платежу з 1 по 7 число кожного місяця, який разом з оплатою процентів за користування кредитом та винагороди за надання фінансового інструменту становить 546,62 доларів на місяць (а.с. 12-14).

Наслідками порушення договору в частині своєчасного повернення позичальником кредиту або його чергової частини, а також внесення плати за користування кредитними коштами, сторони кредитного договору передбачили обов`язок останнього сплачувати на користь банку неустойку (пеню) в розмірі 0,14% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (підлягає сплаті в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати).

В якості забезпечення обумовленого зобов`язання 30 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та позичальником ОСОБА_2 був укладений також договір застави, за умовами якого останній, як заставодавець, передав банку в заставу придбаний ним у власність, за рахунок отриманих у кредит коштів, автомобіль марки «Хюндай» модель «ТUCSON» 2007 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1 , заставною вартістю 148 600 грн. 00 коп.

В цей же день, 30 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем по справі, яка переглядається, ОСОБА_2 був укладений договір поруки, за яким останній поручився за вчасне та повне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № NKUCAK00090039 та зобов`язався нести перед позивачем разом з позичальником ОСОБА_2 солідарну відповідальність за порушення ним умов кредитного договору (а.с. 19).

24 вересня 2012 року та 16 червня 2014 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 було укладено дві додаткові угоди, відповідно до яких збільшено розмір кредиту до 41938,19 доларів США, період кредитування визначений змінений: до 30 березня 2017 року, зменшено розмір нарахованої неустойки (а.с. 15-18).

Взяті на себе зобов`язання Банк виконав у повному обсязі, проте позичальник виплати проводив нерегулярно, у зв`язку з чим 13 лютого 2015 року Банк звернувся до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 09 липня 2018 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № NKUCAK00090039 від 30 березня 2007 року в розмірі 11 406,73 доларів США, з яких: 10 429,78 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 740,20 доларів США - заборгованість за процентами, 236,94 доларів США - заборгованість за комісією, пеня в розмірі 10 492 грн. 22 коп. (станом на 31 грудня 2014 року), звернуто стягнення на належний на праві власності ОСОБА_2 автомобіль марки «Хюндай» модель «ТUCSON» 2.0, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 86-87).

Заборгованість за кредитним договором залишилась непогашеною.

Згідно розрахунку заборгованості позивача у справі, яка переглядається, станом на 03 червня 2020 року у позичальника ОСОБА_2 утворилась заборгованість по сплаті кредиту у загальному розмірі 66218,08 доларів США, з яких 10487,09 доларів США заборгованість за кредитом; 10632,66 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1303,17 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 43795,16 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Таким чином, встановлено, що свої зобов`язання за кредитним договором позичальник ОСОБА_2 виконував неналежним чином.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина 1 статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини 1, 2 статті 554 ЦК України).

Пунктами 5, 6 укладеного сторонами договору поруки передбачено, що у разі невиконання боржником якого-небудь обов`язку, передбаченого пунктом 1 цього Договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного обов`язку, який поручитель зобов`язаний виконати впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги.

За такого між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання кредитного договору та укладеного у його забезпечення договору поруки.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для стягнення з відповідача як поручителя заборгованості за кредитним договором, оскільки порука є припиненою на підставі положень частини 4 статті 559 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У пункті 1 договору поруки сторони передбачили, що предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_2 своїх обов`язків за кредитним договором від 30 березня 2007 року № NKUCAK00090039, згідно якому кредитор надав боржнику кредит в сумі 28463 доларів США, а боржник зобов`язаний повернути кредит в строк до 29 березня 2014 року включно, сплачувати за його користування 1,00% місячних на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячної комісії в розмірі 0,14% від суми кредиту щомісяця.

За змістом частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (у редакції закону, чинній на час укладання сторонами договору поруки).

В укладеному сторонами договорі поруки визначено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, тобто строк припинення поруки не визначений (пункт 10 договору поруки).

Строк, передбачений частиною 4 статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Як зазначалось вище, постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 09 липня 2018 року у справі №486/217/15-ц в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № NKUCAK00090039 від 30 березня 2007 року, яка виникла станом на 31 грудня 2014 року, в загальному розмірі 11 406,73 доларів США, а також 10492 грн. 22 коп. пені, звернуто стягнення на належний позичальнику транспортний засіб. З постанови у цій справі також вбачається, що з позовом Банк звернувся 13 лютого 2015 року.

Таким чином, Банк використав передбачене частиною 2 статті 1050 ЦК України право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, змінивши таким чином на власний розсуд умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак - строк виконання зобов`язань, як основного, так і акцесорних є таким, що настав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється в разі пред`явлення до позичальника вимог згідно частини 2 статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

При цьому питання правильного застосування частини 4 статті 559 ЦК України було також предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 та у справі № 202/4494/16-ц, за наслідками розгляду яких Велика Палата Верховного Суду в постановах від 13 червня та 31 жовтня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду на положення другого речення частини 4 статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

З огляду на викладене, враховуючи, що з позовом про звернення стягнення на предмет застави в рахунок дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором Банк звернувся до суду 13 лютого 2015 року, в договорі поруки не установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини 4 статті 559 ЦК України, кредитор був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту - 13 серпня 2015 року.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі оцінених у відповідності з положеннями статей 77-80, 89 ЦПК України наявних у справі доказів правильно встановив обставини справи, надав їм належну правову оцінку, а саме, що Банк у справі, яка переглядається, звернувся з позовом до поручителя 11 серпня 2020 року, тобто поза межами шестимісячного строку з моменту настання строку виконання основного зобов`язання, та обґрунтовано дійшов висновку, що порука за договором поруки від 30 березня 2007 року є припиненою на підставі частини 4 статті 559 ЦК України.

Апеляційний суд не вбачає підстав для іншого висновку та відхиляє доводи апеляційної скарги як безпідставні.

Так, аргументи щодо того, що у договорі поруки визначений строк для захисту прав кредитора у суді в п`ять років, в межах яких Банк звернувся до суду до поручителя, є помилковими з огляду на таке.

Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Пункт 11 договору поруки стосується збільшення позовної давності, а не встановлення строку дії поруки.

Отже, заявник помилково ототожнює визначений у договорі строк давності для звернення до суду за захистом порушеного права чи законного інтересу зі строком дії поруки, який не є строком захисту порушеного права, та його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18).

Також не заслуговує на увагу аргумент апеляційної скарги про направлення відповідачеві вимоги щодо виконання зобов`язань поручителя, оскільки така вимоги, за матеріалами справи направлена 04 червня 2020 року, тобто після припинення поруки (а.с. 10), а тому правового значення не має.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено відповідно до положень матеріального закону, що регулює спірні правовідносини, та з дотриманням вимог процесуального закону колегія суддів в силу пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки за наслідками перегляду апеляційної скарги рішення суду не змінюється, відсутні підстави для розподілу судових витрат, які покладаються на позивача.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 02 листопада 2021 року