САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/989/19
Провадження №2/726/12/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2021 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді Асташева С. А.,

за участю секретаря судових засідань Сківернічук А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Лутсу Ірина Василівна, до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом,-

за участю учасників судового провадження:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_4 , -

У С Т А Н О В И В:

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_2 , рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 02 жовтня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 24 грудня 2019 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Так, 16.05.2019 року позивач ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Лутсу І.В., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17 листопада 1955 року між нею та ОСОБА_5 був укладений шлюб. 27 травня 1968 року, під час шлюбу, внаслідок договору купівлі-продажу нерухомого майна ними набуто у власність 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане майно було оформлено на ім`я чоловіка ОСОБА_5 з яким в подальшому 15 листопада 1983 року було розірвано шлюб. Щодо поділу майна набутого під час шлюбу спору тоді не виникало, оскільки майном позивач користувалася в повному обсязі, так як постійно у будинку проживала.

Вказує, що 31 січня 2001 року, після смерті її матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачка отримала у спадок іншу 1/2 частину нерухомого майна - того ж самого будинку, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її колишній чоловік ОСОБА_5 . На час його смерті відкрилася спадщина на частку у спільному сумісному майні. Оскільки 1/2 частка будинку за адресою: АДРЕСА_1 набута під час шлюбу, то вона є спільною сумісною власністю, яке нажито подружжям під час шлюбу, а тому, вважає, що предметом спадкування мала стати лише 1/4 частка указаного нерухомого майна. Проте, як позивачці стало відомо у вересні 2016 року, що 31 січня 2001 року, державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори, видано доньці ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_5 на 1/2 частину житлового будинку з відповідною до неї частиною господарських та побутових будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що свідоцтво про право власності на спадщину за законом на 1/2 частку указаного нерухомого майна, яке отримано ОСОБА_2 31 січня 2001 року, видано державним нотаріусом Другої чернівецької державної нотаріальної контори без належної правової підстави, а оскільки, 1/2 частка будинку набута подружжям під час шлюбу, то 1/4 його частка належить позивачці, як дружині, і лише 1/4 його частки можуть успадковувати діти спадкодавця.

Таким чином, з посиланням на відповідні правові норми, просить суд, визнати 1/2 частину будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя із ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнати в частині свідоцтво про право власності на спадщину за законом видане 31 січня 2001 року, державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 на 1/2 частину будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 частково недійсним. Стягнути з відповідача судові витрати.

Адвокатом Малєнко О.В., в інтересах відповідача ОСОБА_2 , подано відзив на позовну заяву у якому просить застосувати позовну давність, що є підставою для відмови у позові. Вказує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення законних прав позивачки. Крім того, остання оспорює розмір майна набутого в шлюбі в 1968 році станом до розлучення і 1983 році, при цьому саме позивач повинна довести факт, що вона не знала раніше про порушення свого права. Зазначає, що позивач мала об`єктивну можливість знати про смерть свого чоловіка, після смерті чого відкрилася спадщина, в тому числі і на спірний будинок, а жодних поважних причин, які б перешкоджали їй дізнатися про ці обставини не вказує.

Також судом були отримані заперечення на відзив на позовну заяву у яких позивач вказує на те, що на час смерті її колишнього чоловіка не являлася спадкоємцем, а тому не могла знати про неправомірне оформлення спадкових прав донькою. Остання про оформлення свідоцтва про право на спадщину її не повідомляла. Із нею були погані стосунки, а лише коли ОСОБА_7 приїхала в кінці 2018 розпочала процедуру оформлення документів та виявила порушення.

У своїх запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву, відповідач ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні позову, оскільки пояснення викладені позивачем не підтверджені належними та допустимими доказами.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні за безпідставністю, а також зробив заяву про застосування правових наслідків пропуску, позивачем строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши позицію сторін та їх доводи на підтвердження вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Так судом встановлено, що згідно даних витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 26.02.2019 року, ОСОБА_5 уклав шлюб із ОСОБА_8 17.11.1955 року, актовий запис № 82. Після реєстрації шлюбу подружжю присвоєно спільне прізвище « ОСОБА_9 » (т.1 а.с. 5).

Із даних договору купівлі-продажу серії АВІ № 517384 від 27.05.1968 року, вбачається, що ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_5 купив 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 7).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 26.02.2019 року, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано 15.11.1983 року, актовий запис № 109 (т.1 а.с. 10).

У відповідності до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 16.11.1992 року, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 11).

Згідно з даних свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВО № 416284 від 31.01.2001 року, спадкоємцем майна ОСОБА_5 , що складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , є його донька ОСОБА_2 (т.1 а.с. 8).

Із свідоцтва про право на спадщину за законом серії НВХ 352489 від 31.01.2001 року, вбачається, що спадкоємцем майна ОСОБА_6 , що складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що

Також на виконання ухвали суду отримано копію спадкової справи №14/2001 до майна ОСОБА_6 та копію спадкової справи №183/2000 до майна ОСОБА_5 , згідно яких були отримані вищезазначені свідоцтва про право на спадщину (т.2).

Суду надано інвентарну справу на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року, Кодекс законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР (в редакції 1926 року) та КпШС України (в редакції 1969 року).

Статтею 125 Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР (в редакції 1926 року) зазначено, що майно, нажите подружжям спільною працею в період шлюбу, вважається належним обом членам подружжя на засадах спільної власності в рівних частках. Інше ж майно складає окрему власність кожного з них.

Статтею 22 КпШС України (в редакції 1969 року) визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України (в редакції 1969 року) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Частиною другою статті 29 КпШС України (в редакції 1969 року) передбачено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 11 КпШС України (в редакції 1969 року) у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час спірних правовідносин, зазначено, що передбачений частиною третьою статті 29 КпШС України трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.

У частині третій пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна подружжя, шлюб якого розірвано, строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд у постанові у вказаній справі від 13.05.2020 року, дійшов висновків, що для правильного вирішення справи необхідно визначити початок перебігу строку позовної давності, тобто день, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Встановивши, що ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 31 січня 2001 року на 1/2 частину спірного житлового будинку, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність перевірки доводів щодо обізнаності позивача з фактом оформлення відповідачем свідоцтва про право на спадщину за законом саме 31 січня 2001 року, оскільки у цей же день вона отримувала у того ж нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на іншу 1/2 частину спірного будинку.

При цьому вказано, що слід враховувати, що перебіг строку позовної давності у цій справі почався з моменту оформлення ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом, тобто з 31 січня 2001 року, за умови відсутності поданих позивачем належних доказів про те, що про порушення свого права вона дізналася у дату, відмінну від 31 січня 2001 року.

Оскільки судами належно не перевірено та не встановлено момент коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, що свідчить про необґрунтованість ухвалених ними судових рішень, справу скасовано на новий розгляд.

Виконуючи вищевказані процесуальні вказівки Верховного Суду, які є обов`язковими до виконання, суд зазначає наступне.

Саме позивач повинен довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо набуття відповідачем права власності на спірне майно.

При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№ o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Також судом допитано ряд свідків у справі з метою встановлення дійсних обставин.

Так, свідок ОСОБА_7 , суду пояснила, що вона не подавала жодних заяв про відмову від спадщини, а ті документи, що є в матеріалах справи всі були сфабриковані. Її маму ОСОБА_1 , обдурили і порушують її права. У поліцію не зверталися з приводу підробки документів щодо незаконного розподілу спадкового майна.

Свідок ОСОБА_11 , суду пояснив, що його мати ОСОБА_7 , перебуває, в основному на заробітках в Італії. Всі обставини по справі йому відомі зі слів його матері.

Свідок ОСОБА_1 , суду пояснила, що її не виганяли з будинку, такого не було. У 1996 1997 р.р., було викрадено документи та порушено її права. Її син не подавав жодних заяв до державного нотаріуса про прийняття спадщини чи відмову від спадщини.

Свідок ОСОБА_12 , будучи допитаною в судовому засіданні, підтвердила ті обставини, що вона особисто, 29.01.2001 року, приймала від ОСОБА_7 заяву про відмову від спадщини, яка відкрилася після смерті її батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також про відмову від видачі свідоцтва про право на спадщину. На заяві спадкоємця ОСОБА_7 , підтвердила свій особистий підпис як державного нотаріуса Другої Чернівецької державної нотаріальної контори. Свідок, також, підтвердила той факт, що спадкоємець ОСОБА_2 , 31.10.2000 року подала заяву про прийняття спадщини, а спадкоємець ОСОБА_13 , заяву про відмову від прийняття спадщини , однак ці заяви приймала виконуюча обов`язки державного нотаріуса Калашнікова І.С. Свідок показала, що 30.01.2001 року позивачка ОСОБА_1 , була особисто присутня в її робочому кабінеті державного нотаріуса та подавала заяву про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті її матері ОСОБА_6 . Особу ОСОБА_1 , було встановлено по паспорту громадянина України. ОСОБА_1 , була в адекватному стані, розуміла значення своїх дій та їй було роз`яснено правові наслідки подання заяви про прийняття спадщини. 31.01.2001 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її матері ОСОБА_6 .

Свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , суду пояснили, що ОСОБА_1 , казала своїй доньці ОСОБА_2 , що спірний будинок буде належати їй, бо вона вклала в ремонт і реконструкцію будинку значні кошти, істотно покращила житлові умови будинку.

Позивачка ОСОБА_2 , будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка суду пояснила, що вона особисто відвозила свою матір ОСОБА_1 , у 2000 році до державного нотаріуса для подачі документів і проведення розподілу спадщини. Коли ми поверталися від нотаріуса то мама заявила, що спірний будинок буде належати мені. Свідок підтвердила, що протягом 1999-2021 р.р. проводила ремонтні роботи у спірному житловому будинку та витратила значні кошти для покращення житлових умов.

Суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , оскільки вони є надуманими і такими, що вводять суд в оману. Дослідженими судом доказами повністю спростовується показання вказаних свідків з приводу того, що документи про розподіл спадщини були підроблені. Сам факт підробки документів не підтверджується жодними доказами у справі. Більше того, свідки ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , підтвердили, що ніколи не зверталися до правоохоронних органів з приводу викрадення документів у 1996 1997 р.р., та їх підроблення.

На виконання ухвали суду від 23.03.2021 року про витребування доказів, суду було надано засвідчену копію спадкової справи № 14/2001 до майна ОСОБА_6 та копію спадкової справи № 183/2000, до майна ОСОБА_5 .

Дослідивши матеріали вищевказаних спадкових справ суд приходить до висновку, що дійсно позивачка ОСОБА_1 , була особисто присутня в робочому кабінеті державного нотаріуса Другої Чернівецької державної нотаріальної контори - Суружіу Н.Д., та подавала заяву про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті її матері ОСОБА_6 . Особу ОСОБА_1 , було встановлено по паспорту громадянина України НОМЕР_3 , виданого Садгірським РВВС м.Чернівці, 29.07.1980 року. ОСОБА_1 , розуміла значення своїх дій та їй, державним нотаріусом Суружіу Н.Д., було роз`яснено правові наслідки подання заяви про прийняття спадщини.

Крім того, суд наголошує на тому, що 31.01.2001 року державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори - Суружіу Н.Д., на ім`я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її матері ОСОБА_6 . Це свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 458. Того ж дня, 31.01.2001 року, державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори - Суружіу Н.Д., на ім`я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її батька ОСОБА_5 . Це свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 460.

Тобто, судом достеменно встановлено той факт, що ОСОБА_1 , будучи співвласником спірного житлового будинку, та отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом, в один день, разом зі своєю донькою ОСОБА_2 , знала про факт видачі на користь останньої оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом. Навіть з порядкового номера реєстру слідує, що ОСОБА_1 , була присутня у кабінеті державного нотаріуса Суружіу Н.Д., не сама а зі своєю донькою ОСОБА_2 , які майже одночасно в один день, в одного і того ж нотаріуса, отримували свідоцтва про право на спадщину за законом.

Такий висновок суду узгоджується з показами свідка ОСОБА_2 , та дослідженими матеріалами справи, зокрема, засвідченими копіями спадкової справи № 14/2001 до майна ОСОБА_6 , на 9 (дев`яти) аркушах в 1-му примірнику та копією спадкової справи № 183/2000, до майна ОСОБА_5 , на 18 (вісімнадцяти) аркушах в 1-му примірнику.

Отже, позивачка ОСОБА_1 , знала і повинна була знати про порушення свого права ще у січні 2001 року проте з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом звернулася лише 16.05.2019 року, тобто через 15 років після спливу строку позовної давності.

Щодо позовної вимоги про визнання права на частку у спільному майні то ця вимога заявлена також із пропуском строку позовної давності, адже ґрунтується на правовідносинах спільного майна подружжя та поділу спільно нажитого майна подружжя після розірвання шлюбу.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час спірних правовідносин, зазначено, що передбачений частиною третьою статті 29 КпШС України трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.

У частині третій пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна подружжя, шлюб якого розірвано, строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

У контексті вищевикладеного, слід зазначити, що позивачка ОСОБА_1 , мала об`єктивну можливість знати про факт смерті свого колишнього чоловіка, після смерті якого відкрилася спадщина, в тому числі і на вказаний вище спірний будинок. Жодних поважних причин, які б перешкоджали їй дізнатися про ці обставини позивачкою не вказано.

Більше того, всупереч твердженню позивачки ОСОБА_1 про те, що вона не знала про факт оформлення спадкових прав донькою ОСОБА_2 , даний факт був відомий позивачці, оскільки відносини між позивачкою та її донькою ОСОБА_2 були нормальними, й безпосередньо ОСОБА_2 здійснювала ремонтно-будівельні роботи спірного будинку в цілому з тією ціллю, щоб там проживали її мати - ОСОБА_1 , та дочка із чоловіком, що в свою чергу вимагало оформлення відповідних майнових прав на спірний будинок.

Разом із цим, позивачка ОСОБА_1 в своїй позовній заяві стверджує, що здійснювала оформлення майнових прав на частину спірного будинку, зокрема свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті своєї матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на іншу 1/2 частину даного спірного будинку із господарськими будівлями, яке було отримано нею 31.01.2001 року у державного нотаріуса Другої Чернівецької державної нотаріальної контори Суружіу Н.Д., що також підтверджує той факт, що позивачка об`єктивно та беззаперечно знала про стан своїх майнових прав (про належність їй лише Ѕ частини будинку) й, при цьому, а ні після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_5 , ні під час оформлення майнових прав на іншу частину спірного будинку після смерті своєї матері в січні 2001 року із жодними заявами не зверталась.

Отже, позивачкою було пропущено строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими за своїм фактичним та правовим змістом, оскільки жодні майнові та інші цивільні права позивачки ОСОБА_1 , не було порушено і суд не встановив за наслідками розгляду справи таких обставин.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання права власності на частку у спільному майні, у зв`язку із пропуском позовної давності та відсутністю підстав для задоволення похідної вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, внаслідок недоведеності основної (первинної) вимоги, а тому відмовляє в цілому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому, щодо решти доводів сторін, слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.), відповідно, за таких обставин порушене право позивача не підлягає захисту в зв`язку зі спливом строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

На підставі ст.ст. 11, 22, 28, 29 КпШС, ст. 125 Кодексу законів про сім`ю, ст.ст. 71, 76, 80 ЦК УРСР, керуючись ст.ст. 5, 12-13, 76-81, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено і підписано 27.10.2021 року.

Головуючий суддя С. А. Асташев