ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7954/21 Справа № 184/678/21 Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Кислиця І.В.,

сторони справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 10 червня 2021року, ухваленого суддею Томаш В.І. у місті Покров, відомості щодо дати складання повного тексту судового рішення відсутні,-

ВСТАНОВИВ :

У квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Управління праці та соціального захисту населення виконкому Покровської міської ради Дніпропетровської області, орган опіки та піклування виконкому Покровської міської ради Дніпропетровської області «про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою - виселення».

В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що відповідно . до нотаріально посвідченої довіреності від 02.10.2020 року, вона є повноваженим представником власника квартири ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 на право розпорядження вищевказаної квартири, та укладання договору купівлі-продажу за ціною на власний розсуд.

У жовтні 2020 року з відповідачами досягнута домовленість щодо купівлі ними квартири за адресою: АДРЕСА_1 з розстрочкою платежу. Перший платіж повинен бути сплачений не пізніше 15.03.2021 року у розмірі 1500 доларів США та посвідчений нотаріально.

На виконання умов договору позивачем були передані відповідачам ключі і надано дозвіл на їх проживання та двох їх малолітніх дітей у вищезазначеній квартирі за умови подальшого укладання договору купівлі-продажу квартири і сплати спожитих комунальних послуг без утворення боргів. В межах своїх повноважень, позивач звернулась до управління праці та соціального захисту населення виконкому Покровської міської ради Дніпропетровської області із заявою про компенсацію за спожиті комунальні послуги, як багатодітній родині за місцем фактичного проживання багатодітної сім`ї. Пільга була призначена відповідачам, але як стало їй відомо на початку березня 2021 року Відповідачі не сплачували за комунальні послуги з моменту свого фактичного проживання.

Так, за період з жовтня 2020 року по березень 2021 року за відповідачами утворилась заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги на суму більше 17000 грн.. від укладання договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачі ухиляються, добровільно звільняти квартиру відмовляються. Позивачка неодноразово зверталась до відповідачів з вимогою терміново звільнити квартиру, але вони вже вважають її своєю власністю і категорично відмовляються її звільняти, при цьому вони не мають жодних законних підстав перебувати в ній. Даний факт позбавляє позивача можливості укласти договір купівлі-продажу зазначеної квартири, відповідачі чинять перешкоди доступу до квартири, за комунальні послуги не сплачують.

У зв`язку з чим посивач просить суд, усунути перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та виселеити ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 10 червня 2021року позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 та виселити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 витрати по справі у вигляді судового збору в сумі 908 грн. 00 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідачі ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, ставлять питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції не взято до уваги, що в даному випадку договір найму житлового приміщення укладено не було, але позивач в жовтні 2020 року в усній формі уклав з відповідачами договір найму квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який вважається укладеним на 5 років.

Судом не застосовано положень ч.ч.5,6 ст. 9 ЖК України та ч.1 ст. 109 ЖК України, відповідно до яких ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення, судом не встановлено чи зверталась позивачка до відповідачів із письмовим попередженням про розірвання договору найму та звільнення відповідачами квартири

Крім того, нормами закону передбачено виселення осіб, які самоправно зайняли житлове приміщення, в той час як відповідачі вселились у спріну квартиру не самовільно, а з дозволу власника та на підставі укладеного з похивачем договору найму.

Також скаржник ОСОБА_3 заначає, що її не було повідомлено про час розгляду справи, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості приймати участь у судовому засіданні та права на судовий захист.

Учасники справи, належним чином, завчасно, повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.01.2021 року належить квартира АДРЕСА_2 (а.с.5).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №240632572, ОСОБА_6 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 . Державна реєстрація права власності на зазначену квартиру здійснена 15.01.2021 року приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бойко Л.П. (а.с.7).

Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, за адресою АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований. Довідка видана власнику житлового приміщення ОСОБА_6 (а.с.8).

02.10.2020 року, ОСОБА_6 надала довіреність ОСОБА_1 посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О.В., відповідно до якої уповноважила ОСОБА_1 бути її представником при вирішенні питань щодо передачі в оренду, продажу за ціну та на умовах на розсуд представника будь-яких квартири, належних їй на праві власності. (а.с.10).

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольянючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За змістом статей 41, 47 Конституції Українивизначається, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Устатті 7 ЖК УРСРпередбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Таким чином будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

За висновками,викладеними ВПВС упостанові від 13 жовтня 2020 року при розгляді справи № 447/455/17, слідує, що вирішуючи питання про виселення особи з будинку, що належить на праві власності особі, слід звертати увагу на той факт, щоЖК УРСРприйнятий раніше, ніж ЦК України, а тому з огляду на змістрішень Конституційного Суду України N 4-зп від 3.10.1997 року(справа про набуття чинностіКонституцією України), №18/183-97 та№ 5-рп/2012 від 13.03.2012 року (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва)норми ЦК України можуть бути застосовані для захисту прав власника в тих випадках, які не врегульовані нормами ЖК УРСР.

Згідно із ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

У спірних правовідносинах права позивача, як власника спірної квартири, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конвенціїкожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria).

У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy).

Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачі ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , проживають у належній позивачці квартрирі без підтвердження отримання такого права у встановленому законом порядку, так як таке право користування нею не отримувалося ні в порядку укладення договору найму, ні в порядку встановлення сервітуту, та вони не були та не є членами сім`ї ні колишнього, ні нового власника житла.

Таким чином, суд першої інстанції, з огляду на правові позиції Верховного Суду України, які викладені ним у постановах від 15 травня 2017 року у справі№ 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, від 9 жовтня 2019 року у справі№ 695/2427/16-ц, від 9 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц, правильно визначився з тим, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Тому при розгляді даної справи, судом звернута увага на положення вищенаведених норм права та баланс інтересів сторін спору, та враховані підстави пред`явленої вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні її власністю на предмет їх пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що припинення права користування відповідачів спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що: відповідачі користуються житлом без достатньої правової підстави, згоди на їх подальше користування житлом від позивачки, не отримано, договорів не укладено.; відповідачі без будь-яких правових підстав користуються квартирою АДРЕСА_2 , а тому повинні бути виселенні з неї.

Крім того, згідно довідки виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , відповідачі ОСОБА_9 , ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 .(а.с. 18-20)

Разом з тим, при вирішенні вказаного спору, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку прот, що ніяким чином не будуть порушені законні права та інтереси малолітніх дітей, які проживають разом з відповідачами у спірній квартирі, які зареєстровані за іншою адресою.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами було укладано в усній формі договору найму квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який вважається укладеним на 5 років, не заслуговують на увагу так як не підтверджені належними та допустимим доказами.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що нормами закону передбачено виселення осіб, які самоправно зайняли житлове приміщення, в той час як відповідачі вселились у спріну квартиру не самовільно, а з дозволу власника, оскільки відповідачів проживають у належній позивачці квартрирі без підтвердження отримання такого права у встановленому законом порядку,

Також, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 проте, що її не було повідомлено про час розгляду справи, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості приймати участь у судовому засіданні та права на судовий захист, оскільки відповідно до протоколу судового засідання, відповідачка ОСОБА_3 була присутня в судовому засіданні 10 червня 2021 року, надавала доповнення до пояснень та приймала участь у судових дебатах (а.с.96-98).

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Отже, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 263-265 ЦПК України, в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Однак при вирішенні питання про стягнення з відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь позивача судового збору, судом першої інстанції не враховано, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. На підставі викладеного, витрати зі сплати судового збору, що належать до стягнення на користь позивача складають 908 грн., та підлягають розподіленню порівну між трьома відповідачами - по 302 грн. 67 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 10 червня 2021року року змінити в частині визначення порядку стягнення судового збору.

Абзац третій викласти в наступній редакції: Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (ІПН НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (ІПН: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (ІПН: НОМЕР_4 ) витрати по справі у вигляді судового збору по 302 грн. 67 коп. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 27 жовтня 2021 року.

Головуючий :

Судді: