КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

секретар Рудик О.Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просила виселити відповідача із квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 24.10.2018 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_4 подарував своїй донці - ОСОБА_2 , належну йому на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_1 . В даній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_4 (батько позивача) та ОСОБА_1 . При цьому, відповідач не являється співвласником спірного житла, не являється членом сім`ї власника житла та немає жодних правових підстав для проживання у вищевказаній квартирі. Проживання відповідача у спірній квартирі порушує права позивача, як власника квартири та створює перешкоди у вселенні позивача у вищевказану квартиру (т. 1 а.с. 2-4).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23.01.2020 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення задоволено в повному обсязі. Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання щодо стягнення судового збору (т. 1 а.с. 75-79).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Вказує, що в ході розгляду справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності було встановлено, що сторони проживають однією сім`єю у спірній квартирі з 2006 року по 2017 рік, ведуть спільне господарство, а тому безпідставними є доводи, що відповідач не є членом сім`ї ОСОБА_4 .

Зазначає, що суд не звернув уваги на те, що відповідач тривалий час проживала у квартирі, сплачувала витрати на її утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі.

З огляду на зазначене вказує, що спірна квартира є її житлом, а тому вимоги про її виселення є необґрунтованими.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що доводи апеляційної скарги не відносяться до спору який виник між нею та відповідачем. Зауважує, що відповідачка ніколи не була членом її сім`ї, як власника спірної квартири.

Зазначає, що в разі не виселення ОСОБА_1 із спірної квартири без житла залишиться законний власник квартири - позивач, а тому вважає, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим.

Постановою Київського апеляційного суду від 08.09.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 23.01.2020 скасовано та ухвалено нове. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судового збору (т. 1 а.с. 165-169).

Постановою Верховного Суду від 18.08.2021 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 08.09.2020 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 73-77).

Відзиву від учасників справи не надходило.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 заперечували проти поданої апеляційної скарги та просили її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що відповідач не є членом сім`ї позивача, право користування відповідача вищевказаною квартирою було похідним від права власності її попереднього власника - ОСОБА_4 , з припиненням права власності якого припинилось і право користування даною квартирою відповідачем як колишнім членом сім`ї власника. Тим самим, на час розгляду даної справи право користування відповідача даної квартирою припинилось.

Але погодитись із такими висновками в повному обсязі не можна з огляду на таке.

Як вбачається в матеріалах справи, квартира АДРЕСА_1 , згідно договору дарування квартири від 24.10.2018, посвідченого ПН КМНО Арестович-Корнійчук О.М. за реєстром № 625, на праві власності належить позивачу у справі ОСОБА_2 . Попереднім власником даної квартири був ОСОБА_4 , що є батьком позивача.

Відповідно до довідки Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 02.10.2017 № 106-7238 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 , та відповідачка ОСОБА_1 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06.02.2017 було задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та усунуто перешкоди ОСОБА_4 , як власнику, у здійсненні права власності на дану квартиру, шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування вказаною квартирою (справа № 758/14688/16-ц).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15.03.2017 зазначене рішення районного суду скасовано з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Батько позивача ОСОБА_4 в 2006 році надав згоду на постійне проживання в належній йому квартирі ОСОБА_1 , яка в подальшому, постійно проживала і проживає в спірній квартирі разом зі ОСОБА_4 .

В свою чергу, ОСОБА_1 було продано свою квартиру в Сумській області, м. Ровно, і отримані грошові кошти було витрачено на ремонт спірної квартири, в якій відповідач проживає з 2006 року, а іншого житла в неї не має. Отже, виселивши її зі спірної квартири, вона втратить єдине житло, що є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла та порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

За правилами статей 316, 321, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності до ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника будинку, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Указані норми кореспондуються із ч. 1 ст. 405 ЦК України, згідно якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно зі ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Таким чином, член сім`ї власника будинку, а також колишній член сім`ї, може бути виселений із займаного житлового приміщення у випадках, передбачених статтями 157 ЖК УРСР і 405 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалось позивачем та його представником в судовому засіданні, що ОСОБА_1 вселилась до спірної квартири зі згоди колишнього власника ОСОБА_4 у якості члена його сім`ї, і набула права користування житловою площею у встановленому законом порядку.

Однак, з 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 погіршились відносини, почалися сварки, в наслідок чого ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірною квартирою. Судом першої інстанції поданий позов було задоволено, однак суд апеляційної інстанції своїм рішенням залишив позов без задоволення, яке було залишено без змін постановою Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 758/14686/16-ц (провадження № 61-22891св18).

У постанові Верховного Суду зазначено, що: «сторони ( ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ) не перебували та не перебувають у зареєстрованому шлюбі, однак з 2006 року проживають однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить позивачу, ведуть спільне господарство. З 2016 року між сторонами почались конфлікти. Згідно з актом від 10.02.2017, складеним представником КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», 31.08.2006 відповідач зареєстрована у спірній квартирі як дружина власника та проживає за місцем реєстрації з 2005 року по 2017 рік. З огляду на це, безпідставними є доводи позивача про те, що відповідач не була членом його сім`ї».

Отже, право користування житловим приміщенням ОСОБА_1 є похідним від права власності колишнього власника ОСОБА_4 , який, без будь яких заперечень, надав згоду на користування спірною квартирою відповідачу як члену його сім`ї, і таке право залишилось у відповідача і після того, як вона перестала бути членом сім`ї ОСОБА_4 .

У 2018 році ОСОБА_4 подарував спірну квартиру своїй донці ОСОБА_2 , яка на правах нового власника квартири АДРЕСА_1 , звернулась до суду з позовом про виселення ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свій позов тим, що відповідач не є членом сім`ї нового власника спірного житла, ОСОБА_2 .

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку про те, що відповідач набула право користування спірним житлом зі згоди колишнього власника ОСОБА_4 , з припиненням його права власності формально припинилось право користування квартирою відповідачем.

Разом із тим, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла таких висновків.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві; та вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Верховний Суд у постанові від 15.01.2020 у справі № 754/613/18-ц, погоджуючись з рішенням місцевого суду про відмову у визнанні особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, дійшов висновку про те, що позивач, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідачки - члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яка внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Отже, задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що постійним місцем проживання відповідачки є спірна квартира, і надав їй це право власник квартири ОСОБА_4 , відповідач була зареєстрована у спірній квартирі квартирі, без будь-яких умов про його тимчасовість, і у разі виселення її з даного житла, ОСОБА_1 може стати безхатченком.

Таким чином, права ОСОБА_2 в контексті ст. 8 Конвенції є непорушеними, оскільки приймаючи в дар спірну квартиру, вона була обізнана про проживання в ній ОСОБА_1 з 2006 року, у якої не має іншого житла, відтак позивачем не доведено наявність правомірних підстав для виселення відповідача зі спірної квартири, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселеннявідмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 22 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська