ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

20 жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 639/5189/21

провадження № 22-ц/818/5681/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

за участю секретаря судових засідань Гармаш К.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

позивач: ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Піддубна Юлія Вікторівна,

третя особа: Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові справу за заявою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_4 про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Піддубна Юлія Вікторівна, Харківська міська рада, про визнання договору дарування недійсним, поділ майна подружжя, визнання права власності в порядку спадкування, стягнення грошової компенсації за майно, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 липня 2021 року, постановлену суддею Рубіжним С.О., -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, поділ майна подружжя, визнання права власності в порядку спадкування, стягнення грошової компенсації за майно.

Разом з позовною заявою позивачами, в особі їх представника ОСОБА_4 подана заява про забезпечення позову, в якій вони просили суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту (тимчасового обмеження права на відчуження та розпорядження майном) на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 , до набуття чинності рішення по справі. В обґрунтування заяви зазначали, що позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на частину будівельних матеріалів, обладнання, виробів та конструкцій, які були використані в процесі самочинного будівництва житлового будинку в порядку спадкування, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та визнання недійсним договору дарування № 744 від 06.05.2019 р. 05.09.2019 р. ОСОБА_5 подарував на підставі нотаріально посвідченого договору дарування № 744 квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

У травні 2019 р., через місяць після набрання заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова законної сили у справі № 639/7516/18 про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловими приміщеннями ОСОБА_5 подарував на підставі договору дарування № 744 неіснуючу реально кв. АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , який посвідчено ПН ХМНО Поддубною Ю.В. ОСОБА_3 , як власник квартири АДРЕСА_1 може у будь-який час її відчужити на користь третьої особи, що зробить неможливим виконання рішення суду у даній справі. Фактично ОСОБА_3 має намір продати самочинно збудований об`єкт нерухомості, який є предметом позову ОСОБА_2 . Вважає, що вказані обставини свідчать про те, що у разі задоволення позову ОСОБА_2 , рішення суду не буде виконано чи його виконання буде утруднено, або виконання рішення буде потребувати значних зусиль та витрат.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 липня 2021 року у задоволені заяви представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в особі свого представника ОСОБА_4 , просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у заяві про забезпечення позову він звертав увагу суду на ту обставину, що хоча будівля АДРЕСА_3 була знесена колишнім власником (знесення будівлі відбулося у 2010 р.), але 05 вересня 2019 року колишній власник ОСОБА_5 подарував на підставі нотаріально посвідченого договору дарування квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 . Тобто, фактична відсутність у матеріальному світі об`єкта нерухомості не позбавляє його - власника можливості укласти відносно неіснуючого об`єкта будь-який правочин по його відчуженню. Отже, відповідач ОСОБА_3 у будь-який час може використати своє право власника на розпорядження об`єктом нерухомості на власний розсуд, в тому числі і під час слухання даної справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на квартиру АДРЕСА_1 не є співмірними із заявленими позивачами вимогами.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, виходячи із наступного.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі статтею 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Статтею 124 Конституції Українивизначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Зокрема, заява про забезпечення позову повинна містити причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Тобто, законом передбачено, що забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову заявник посилався на те, що ОСОБА_3 , як власник квартири АДРЕСА_1 може у будь-який час її відчужити на користь третьої особи, що зробить неможливим виконання рішення суду у даній справі.

Види забезпечення позову визначені статтею 150 ЦПК України та мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Вживаючи заходи забезпечення позову, суд повинен перевірити аргументованість заяви про забезпечення позову і застосовувати такі заходи у разі, коли є реальна небезпека, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду, в тому числі, якщо внаслідок цього заявнику може бути завдано шкоди.

Крім того, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові від 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Представник позивача, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладання арешту (тимчасового обмеження права на відчуження та розпорядження майном) на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 , до набуття чинності рішення по справі, посилався на те, що після набрання заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова законної сили у справі № 639/7516/18 про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловими приміщеннями ОСОБА_5 подарував на підставі договору дарування № 744 неіснуючу реально кв. АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , як власник вказаної квартири може у будь-який час її відчужити на користь третьої особи, що зробить неможливим виконання рішення суду у даній справі.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що будь-якого обґрунтування у необхідності забезпечення позову та необхідності його застосування позивачем ОСОБА_1 не зазначено. Квартира АДРЕСА_1 реально не існує, вона була знесена, та на її місці збудовано нову будівлю, яка є самочинним будівництвом.

Позиваючись до суду позивачі просять визнати недійсним договір дарування від 05.09.2019 укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , визнати право власності в порядку спадкування ОСОБА_2 на 1/8 частину будівельних матеріалів та стягнути їх вартість, а також поділити спільне майно подружжя, визнати право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частину будівельних матеріалів та стягнути вартість.

Отже, із змісту заявлених позовних вимог вбачається, що перша із заявлених позовних вимог є вимогою немайнового характеру.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами немайнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі№ 910/1040/18.

Позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за ОСОБА_2 на 1/8 частину будівельних матеріалів, а також поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання права власності за ОСОБА_1 на Ѕ частину будівельних матеріалів є проміжними.

Остаточним обраним позивачами способом захисту є стягнення грошової компенсації за спірні 1/8 та Ѕ частини будівельних матеріалів.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що незастосування обраного позивачами способу забезпечення позову утруднить або унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки остаточний спосіб захисту не передбачає фактичного переходу спірного майна у власність позивачів.

Отже, постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції, оцінивши подані до суду докази у їх сукупності, та проаналізував можливість утруднення виконання майбутнього рішення суду у випадку задоволення вимог позивача, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що заява не містить посилання на беззаперечні мотиви, за якими позивач вважає, що захист його прав, свобод та інтересів буде неможливим без вжиття відповідних заходів і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови виготовлений 01 листопада 2021 року