1Справа № 335/6034/21 2/335/2264/2021

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Апаллонової Ю.В., за участю секретаря судового засідання Якимової О.С.., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Балховітіної В.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької міської ради Пахомова Олександра Павловича до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької міської ради про припинення трудового договору, зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення, зобов`язання відповідача внести запис про звільнення до трудової книжки позивача, та повернення позивачу трудової книжки, стягнення вихідної допомоги за невчасно виплачену заробітну плату, відшкодування моральної шкоди та нарахування середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення у зв`язку з затриманням трудової книжки та заборгованості по виплаті заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

07.06.2021 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької міської ради про припинення трудового договору, зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення, в`язання відповідача внести запис про звільнення до трудової книжки позивача, та повернення позивачу трудової книжки, стягнення вихідної допомоги за невчасно виплачену заробітну плату, відшкодування моральної шкоди та нарахування середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення у зв`язку з затриманням трудової книжки та заборгованості по виплаті заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 02.12.2009 року ОСОБА_2 працював в комунальному підприємстві «Облводоканал» Запорізької обласної ради (надалі за текстом Відповідач), на посаді Електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду дільниці «Водопровідній мережі та споруди» Таврійського експлуатаційного цеху водопостачання та водовідведення. У зв`язку із систематичним порушенням законодавства України про працю з боку працедавця, а саме КП «ОБЛВОДОКАНАЛ» ЗОР, яке полягає у несвоєчасній виплаті заробітної плати, 24.05.2021 р. мною було написано заяву про звільнення з 26.05.2021 р. з посади за власним бажанням у зв`язку з порушенням власником умов трудового договору за ч. 3 ст. 38 КзПП України та надано начальнику Таврійського експлуатаційного цеху водопостачання та водовідведення КП «ОБЛВОДОКАНАЛ» ЗОР Дяченко І.А. Однак, останнім було відмовлено, у її прийнятті та запропоновано подати заяву безпосередньо до головного офісу КП «ОБЛВОДОКАНАЛ» ЗОР у Запоріжжі (69005, м. Запоріжжя, вул. Перемоги. 129-А) що й було здійснено того ж дня. 24.05.2021 р. факт відмови у прийнятті заяви про звільнення за ч.3 ст. 38 КзПП України, було зафіксовано патрульною поліцію. Після чого Відповідач цього ж дня сплатив частину заборгованості по заробітній платі за березень та квітень 2021 р. в сумі 12933,94 грн.Так, при спробі подати вищевказану заяву Відповідачу, секретар КП «ОБЛВОДОКАНАЛ» ЗОР замість того щоб зареєструвати відповідну заяву перенаправила до директора з юридичних та загальних питань КП «Облводоканал» ЗОР Прохорова Р.С.. який відмовив у прийнятті заяви та розірвав надану заяву з погрозами про звільнення за прогул (п.4 ст.40 КЗпП) та знищенням моєї трудової книжки.У зв`язку з відмовою у прийнятті заяви про звільнення, 24.05.2021 р. направлено заяву про звільнення на адресу КП «ОБЛВОДОКАНАЛ» ЗОР засобами поштового зв`язку, що підтверджується: описом вкладення до листа; службовим чеком (накладна) з кодом про відправлення від 24.05.2021 р. №246;скріншотом з сайту Укрпошта про отримання листа з заявою про звільнення з КП «ОБЛВОДОКАНАЛ» ЗОР, але маючи глибоке передчуття, що підприємство навмисно відмовиться від прийняття надісланого листа, 25.05.2021 р. ним було додатково повідомлено Запорізьку обласну раду, яка є власником підприємства КП «ОБЛВОДОКАНАЛ» ЗОР, з проханням вирішити його питання, щодо звільнення з посади з 26.05.2021 р.

Після надання листа та заяви до Запорізької обласної ради, представник підприємства, 25.05.21 р., о 18-13 він отримав надісланий ним лист з заявою про звільнення, але в день який він зазначив про звільнення йому не було надано ні копії наказу про звільнення, ні трудової книжки, а також не проведено виплатити усієї заборгованості по заробітній платі, та компенсацію за невикористану відпустку, в тому числі виплатити вихідну допомогу згідно зі статтею 44 КЗпП України у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Натомість 29.05.2021 р. він отримав відповідь від Відповідача про те, що його заява зареєстрована за вхідним номером №1122 від 25.05.2021, але ані трудової книжки, ані наказу про звільнення мені надано не було, при цьому КП «ОБЛВОДОКАНАЛ» ЗОР в особі директора з юридичних та загальних питань КП «Облводоканал» ЗОР Прохоров Р.С., зазначив, що відмовляється звільняти його з займаної посади у зв`язку з відсутністю порушень щодо виплати заробітної плати та зазначив, що формулювання звільнення на підставі ч.3.ст.38 КЗпП України є неправильними та не відповідають фактичним обставинам.

При цьому директором з юридичних та загальних питань КП «Облводоканал» ЗОР Прохоровим Р.С., було підписано акт перевірки Головного управління Держпраці у Запорізькій області про порушення Відповідачем норм діючого законодавства України про працю АКТ від 28-04-21 № ЗП15/127/АВ/П-ЗП596/127/АВ/П-ЗП2317/127/АВ в якому зазначено, що на підприємстві виявлено порушення вимог законодавства «В ході проведення інспекційного відвідування стану виконання припису від 06.01.2021 року №3112317/127/АВ/П та від 24.02.2021 року№317596/127/АВ/Пу КП "ОБЛВОДОКАНАЛ" ЗОР встановлено, що в установі продовжують порушуватись строки виплати заробітної платні, які встановлені чинним законодавством. Відповідно до довідки по заборгованості із заробітної плати та відомостей на виплату заробітної плати встановлено, що заробітна плата виплачувалась:за грудень 2020 року виплачена у сумі 1353997,09 грн. у квітні 2021 року (заборгованість за грудень 2020 відсутня),за січень 2021 року виплачена у сумі 3990496,77 грн. у квітні 2021 року (заборгованість за січень відсутня),за лютий 2021 року частково виплачена у сумі 1325475,00 грн. у квітні 2021 року(заборгованість за лютий складає 3384078,43 грн.),за березень 2021 року частково виплачена у сумі 329072,99 грн. у квітні 2021 року (заборгованість за березень складає 5090904.28 грн.),що порушує вимоги частини першої статті 115 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону України N108 «Про оплату праці»: «Виплата заробітної плати проводиться регулярно... через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата» та свідчить про невиконання вимог приписів від 06.01.2021 року №ЗП2317/127/АВ/П та від 24.02.2021 року МЗП596/127/АВ/П.Внаслідок чого, на підприємстві існує заборгованість із виплати заробітної плати, яка станом на 28.04.2021 року становить - 8474982,71 грн. Таким чином, Приписи Головного управління Держпраці у Запорізькій області від 06.01.2021 року №3172317/127/АВ/П та від 24.02.2021 року ЗП596127/АВ, видані керівнику КП «ОБЛВОДОКАНАЛ» ЗОР Басанському С.В. не виконані.»Також, підтвердження систематичного порушення Відповідачем норм чинного законодавства з виплати заробітної плати підтверджується іншими актами Головного управління Держпраці у Запорізькій області: акт від 25-09-20 №ЗП3493/566/АВ-...-ЗП9449/2198/АВ-ЗП14400/2198/АВ акт від 24.02.2021 року №ЗП596/127/АВ.Не отримавши наказу про звільнення, трудової книжки, вихідної допомоги, 27 травня 2021 р. позивачем було направлено заяву до Головного управління Держпраці у Запорізькій області про порушення Відповідачем норм діючого законодавства України про працю, в частині порушення виплати заробітної плати та відмови Відповідачем видати мені трудову книжку. Але, на момент подачі позовної заяви, ані остаточного розрахунку, ані трудової книжки, ані вихідної допомоги за невчасно виплачену заробітну плату я так і не отримав. Таким чином, у зв`язку з порушенням законних вимог щодо звільнення видачі трудової книжки та виплати заборгованості по заробітній платі, звертається за захистом до суду з позовом та просить суд припинити трудові відносини ОСОБА_2 , з відповідачем шляхом розірвання трудового договору за ч. З ст. 38 КЗпП України; зобов`язати КП «Облводоканал» ЗОР видати наказ про звільнення ОСОБА_2 з посади електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду дільниці «Водопровідній мережі та споруди» Таврійського експлуатаційного цеху водопостачання та водовідведення на підставі зазначеній у заяві від 24.05.21 р. ч.З. ст.38 КЗПП України (звільнення за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та умов колективного договору)».Зобов`язати КП «Облводоканал» ЗОР внести запис про звільнення до трудової книжки ОСОБА_2 , звільнений з посади електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду дільниці «Водопровідній мережі та споруди» Таврійського експлуатаційного цеху водопостачання та водовідведення за власним бажанням відповідно до ч. З ст. 38 КЗпП України», та повернути позивачу трудову книжку, стягнути з КП «Облводоканал» ЗОР на користь ОСОБА_2 , заборгованість по заробітній платі в сумі 10 017,11 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3 976,69 грн. Стягнути з КП «Облводоканал» ЗОР на користь ОСОБА_2 , вихідну допомогу при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 15 717,24 грн., Стягнути з КП «Облводоканал» ЗОР на користь ОСОБА_2 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4 074,84 грн, Стягнути з КП «Облводоканал» ЗОР на користь ОСОБА_2 ,, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 4 074,84 грн.Стягнути з КП «Облводоканал» ЗОР на користь ОСОБА_2 , моральну шкоду в сумі 30000 грн. Стягнути з КП «Облводоканал» ЗОР на користь ОСОБА_2 , суму витрат зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн.

Ухвалою судді від 08.06.2021 позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи в судове засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь).

16.07.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від КП «Облводоканал» ЗОР в якому відповідач проти задоволення позову заперечує з таких підстав. У відзиві відповідач вказав, що дійсно Позивач працював на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду дільниці «Водопровідні мережі та споруди» в Таврійському експлуатаційному цеху з водопостачання та водовідведення (надалі - Таврійський ЕЦВВ) КП «Облводоканал» ЗОР. Як зазначав Позивач він дійсно звертався до начальника цеху із заявою про звільнення. Начальник цеху абсолютно правомірно відмовився підписувати дану заяву з огляду на те, що по-перше, така заява була адресована генеральному директору КП «Облводоканал» ЗОР, а по-друге, кадрові питання Таврійського ЕЦВВ вирішуються виключно в апараті управління КП «Облводоканал» ЗОР з огляду на відсутність робітників відділу кадрів в цеху.25.05.2021 року Позивач поштою направив на адресу Відповідача заяву про звільнення з 26.05.2021 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та вимагав здійснити виплату вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку згідно ст. 44 КЗпП України. У відповідь Відповідач направив Позивачу листа від 25.05.2021 року вих. №12/1149 в якій зазначив, що формулювання причин звільнення є необгрунтованим та безпідставним. Даний лист Відповідач отримав 01.06.2021 року згідно рекомендаційного повідомлення про вручення поштового відправлення. Після цього жодних дій з боку Позивача щодо звільнення не було. Крім того, згідно із службової записки начальника ТЕЦВВ від 28.05.2021 року вбачається, що Позивач у телефонному режимі повідомив свого безпосереднього керівника про те, що він з 25.05.2021 року перебуває на лікарняному. Такі дії свідчать про бажання Позивача і надалі працювати на КП «Облводоканал» ЗОР.Також слід звернути увагу на те, що 04.06.2021 року Позивачу в повному обсязі була сплачена заробітна плата за травень 2021 року, а отже Позивач мав відпрацювати повний місяць.Як вже зазначалось, після відмови Відповідача у звільненні Позивача, останній більше не здійснював будь-яких дій звільнення та навіть повідомив керівництво, що перебуває на лікарняному.З огляду на положення ст. 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а отже на той період у Відповідача були відсутні будь-які підстави для звільнення Позивача. Щодо твердження Позивача про те, що у Відповідача існує заборгованість із виплати заробітної плати в розмірі 10 017,11 грн. то це є хибною інформацію. Заборгованості із виплати Позивачу Відповідачем заробітної плати немає про що свідчить довідка підприємства. Позивачем також не надано жодних доказів які б підтверджували наявність боргу по заробітній платі. Стосовно вимоги Позивача про стягнення суми 3976,69 грн. за невикористану відпустку також зазначено, що Позивачем не надано розрахунку вищенаведеної суми, та яким чином вона була розрахована не зрозуміло.А отже твердження Позивача про те, що у Відповідача існує заборгованість перед Позивачем на суму 13 993,80 грн. є хибною та нічим не підтвердженою. По-друге, нарахування тримісячної вихідної допомоги також є безпідставним з огляду на те, що звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП передбачає виплату працівникові вихідної допомоги в розмірі 3-х місячного середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП. Натомість на виконання ст. 116 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові всі суми, що належать йому в день звільнення. В разі спору про розмір, належних працівникові сум при звільненні, власник або уповноважений ним орган у всякому випадку повинен в зазначений цією статтею строк виплатити не оспорювань ним суму (такими сумами є заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, встановлені премії).По-третє, щодо нарахування середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати. Позивач, при обґрунтуванні нарахування середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні також посилається на ст. 116 КЗпП, не враховуючи той факт, що Позивач не був звільнений. Поза тим також слід звернути увагу на те, що згідно п. 1.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 №5, визначено, що Фонд оплати праці складається з:фонду основної заробітної плати;фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.З огляду на розділ 2 даної Інструкції вбачається, що вихідна допомога не є складовою заробітної плати та більше того, згідно п. 3.8 розділу 3 Інструкції чітко вбачається, що суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору не є складовою фонду оплати праці, а отже як вже стало зрозуміло заявлені Позивачем суми в позові є спірними та не підтвердженими, а отже на сьогодні відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати.По-четверте, щодо нарахування середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки. Дана вимога також є безпідставною та виглядає так ніби Позивач намагається стягнути з Відповідача максимум коштів зловживаючи своїми правами.Однак за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за ст. 117 КЗпП України, так і за ст. 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Такої ж правової позиції дотримується і Верховний суд у постанові від 05.08.2020 року по справі №686/20491/18. По-п`яте, щодо нарахування моральної шкоди в розмірі 30000,00грн. Твердження Позивача про те, що Відповідач спричинив йому моральні страждання є такими що не підтверджуються жодним чином. Позивач стверджує наступне:На утриманні Позивача перебуває його дружина - але Позивачем не надано жодного доказу того, що дружина не працює, крім того і Позивач є пенсіонером, а отже не позбавлені фінансів для нормального життєвого існування; Погіршення морального стану Позивача, дратівливість, як наслідок проблеми зі сном, вживання заспокійливих препаратів - дані твердження є голослівними, Позивачем не надано ані довідки від лікаря про погіршення здоров`я (в наслідок проблем зі сном), ані чеків з аптеки про придбання заспокійливих засобів невидача трудової книжки змусило переживати Позивача про те, що він не зможе вчасно встати до центру зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю - у відповідь вимушені розчарувати Позивача, адже відповідно ст. 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» страхуванню на випадок безробіття не підлягають, особи, в яких відповідно до законодавства України виникло право на пенсію та згідно п. г ч. З ст. 2 Закону України «Про зайнятість населення» не можуть бути визнані безробітними громадяни, які мають право на пенсію за віком, у тому числі на пільгових умовах, на пенсію за вислугу років або досягли встановленого законом пенсійного віку. Враховуючи наведене зрозуміло, що Позивачем не надано ані жодного аргументованого доказу наявності моральної шкоди, ані роз`яснень з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, ані будь-яких доказів передбачених ст. 76 ЦПК.

20.07.2021 року до суду від відповідача надійшли доповнення до відзиву, в яких відповідач зазначає, що у своєму відзиві Відповідач зазначив, що Позивач у телефонному режимі повідомив свого безпосереднього керівника про те, що він з 25.05.2021 року перебуває на лікарняному. 08.06.2021 року Позивачем було надано листок непрацездатності згідно якого Позивач офіційно перебував на лікарняному з 25.05.2021 року по 07.06.2021 року включно. Враховуючи наведене Відповідачем у червні 2021 року було розраховано та виплачено Позивачу лікарняні в розмірі 3762,83 грн., про що свідчить відповідна довідка. Враховуючи такі обставини вбачається, що Позивач вчиняв дії які свідчать про те, що він не мав більше бажання звільнятись з роботи.27.07.2021 від позивача надійшла позовна заява, в позивач просить задовольнити позов, на підставах, які в ньому викладені та зазначив, що дійсно згідно ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, однак дія цього положення не розповсюджується на випадки звільнення з ініціативи самого працівника (Заяву про звільнення від 24.05.2021 р. було написано та подано ОСОБА_2 за власним бажанням у зв`язку з порушенням власником умов трудового договору за ч. З ст. 38 КзПП України). Отже посилання Відповідача на ст. 40 КЗпП України в даному випадку є безпідставним. Щодо вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, Позивач наступним повідомляє, що 04.06.2021 р. Відповідачем було погашено заборгованість із заробітної плати, тому враховуючи вищевикладену обставину, Позивач наступним просить, позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі залишити без розгляду. Факт систематичного порушення Відповідачем відносно Позивача, законодавства про працю, Позивачем доведено долученими доказами, зокрема актами перевірок ГУ Держпраці у Запорізькій області, про які Відповідачу було достеменно відомо на момент розгляду заяви Позивача про звільнення та листом Головного управління Держпраці у Запорізькій області від 23.06.2021 р. № 08/02.8-05/6583. Інші доводи Відповідача, викладені у його Відзиві на позовну заяву, не спростовують викладених Позивачем обставин.

05.08.2021 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначає, що Позивач зазначає, що дія ст. 40 КЗпП, яка не допускає звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності не розповсюджується на випадки звільнення з ініціативи самого працівника. Відповідач не може не погодитись із даним твердженням, але як вже зазначалось Позивач дійсно 25.05.2021 року направив на адресу Відповідача заяву про звільнення з 26.05.2021 року, у відповідь Відповідач направив Позивачу листа від 25.05.2021 року вих. №12/1149 в якій зазначив, що формулювання причин звільнення є необґрунтованим та безпідставним. Після цього жодних дій з боку Позивача щодо звільнення не було. Крім того, згідно із службової записки начальника ТЕЦВВ від 28.05.2021 року вбачається, що Позивач у телефонному режимі повідомив свого безпосереднього керівника про те, що він з 25.05.2021 року перебуває на лікарняному, що свідчить про бажання Позивача і надалі працювати на КП «Облводоканал» ЗОР, а отже Відповідач був не в праві звільнити Позивача у період лікарняного. Щодо нарахування компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4 025,20 грн. З огляду на те, що Позивач на сьогодні не є звільненим у Відповідача не має підстав для здійснення виплати компенсації за невикористану відпустку. Крім того, Відповідач не може погодитись із сумою розрахованою Відповідачем та надав суду свій розрахунок на суму 3281,10 грн. За змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, що спонукають працівника до розірвання цього договору. їх працівник визначає самостійно. У разі якщо зазначені працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП, він може відмовити в розірванні трудового договору, але не має права розірвати цей договір на інших підставах, які працівником не вказувалися. Про це йдеться в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18 та від 13 березня 2019 року в справі №754/1936/ 16-ц. З огляду на наведене вбачається, що Відповідач на законних підставах вправі відмовити Позивачу у звільненні за ч.3 ст. 38 КзпП якщо вважає, що підстави для звільнення за такою статтею відсутні. Заборгованості із виплати Позивачу Відповідачем заробітної плати немає, на період звільнення заборгованість була відсутня. ч. 1 ст. 233 КЗпП Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як зазначав Позивач у своєму позові, Відповідачем протягом багатьох місяців жодного разу вчасно не сплачувалась заробітна плата (Позивач працює на підприємстві з 2009 року), але звернутись за захистом своїх прав Позивач вирішив лише у червні 2021 року, чим явно порушив строки визначені у вищенаведеній статті. Тим самим вбачається, що Позивач втратив можливість стягувати з Відповідача тримісячну вихідну допомогу.

31.08.2021 року від позивача надійшла заява про визначення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки, якій позивач просив стягнути з КП «Облводоканал» на свою користь 38419,92 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та 38419,92 грн. середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки. Отже розмір заявлених позовних вимог станом на час розгляду справи становить 126533,77 грн.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Уточнив, що позивач просить припинити трудові відносини з 26.05.2021 року та за подальший період стягнути зазначені у позовній заяві суми. Також вказав, що у позовні заяві містяться позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, разом із тим, зазначені вимоги він просить залишити без розгляду, оскільки заборгованість по заробітній платі була виплачена у заявленому в позовній заяві розмірі, а тому просить вважати пояснення про залишення цих позовних вимог, які викладені у відповіді на відзив позивача, заявою про залишення цих вимог без розгляду та залишити ці вимоги без розгляду, інші вимоги підтримано у повному обсязі. Крім того, зазначив, що подання і подальша сплата позивачу лікарняних по листу тимчасової непрацездатності не позбавляє права вирішити питання щодо повернення цих коштів у разі задоволення позову. Причина подання такого лікарняному роботодавцю представнику позивача невідома.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечує, вказав обґрунтування які зазначені у відзиві на позовну заяву. Пояснив також, що після подання заяви про звільнення, позивач повідомив роботодавця про перебування на лікарняному, а у подальшому подав на виплату листок непрацездатності, який було оплачено йому в повному обсязі. Такі дії свідчать про бажання Позивача і надалі працювати на КП «Облводоканал» ЗОР. Також 04.06.2021 року Позивачу в повному обсязі була сплачена заробітна плата за травень 2021 року, а отже Позивач мав відпрацювати повний місяць. Після відмови Відповідача у звільненні Позивача, останній більше не здійснював будь-яких дій звільнення та навіть повідомив керівництво, що перебуває на лікарняному. З огляду на положення ст. 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а отже на той період у Відповідача були відсутні будь-які підстави для звільнення Позивача, а у подальшому позивач не звертався до роботодавця з заявами про припинення трудових відносин, а тому роботодавець був позбавлений можливості звільнити позивача за будь-якими іншими підставами, ніж зазначені в заяві, адже дії позивача свідчили про його бажання працювати. Відповідач не погоджується з причиною звільнення, яка викладена у заяві. Тим більше, на момент звернення до суду заборгованості по заробітній платі перед позивачем не існувало. Щодо інших вимог, то відповідач вважає їх безпідставними, у тому числі і стягнення моральної шкоди, яке обґрунтоване у тому числі і неможливістю отримувати допомогу по безробіттю, адже позивач є пенсіонером і така допомога йому не передбачена. Просить у задоволенні позову відмовити. Проти залишення позовних вимог без розгляду

Ухвалою суду від 28.10.2021 позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі залишені без розгляду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного висновку.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною 3 статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Розірвання трудового договору за частиною 3 статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення чи мало місце невиконання роботодавцем законодавства про працю чи умов колективного або трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Особливістю розірвання трудового договору за частиною 3 статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору, тобто скоротити двотижневий строк, визначений частиною першої цієї статті. Якщо роботодавець не погоджується з тим, що мають місце порушення, які у відповідності до частини 3 статті 38 КЗпП України є підставою для розірвання трудового договору за ініціативою працівника у строк, визначений останнім, це свідчить про виникнення трудового спору. Під невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю можна розглядати наприклад: несвоєчасна виплата працівникові заробітної плати, безпідставне зменшення заробітної плати; порушення строків виплати заробітної плати; безпідставне застосування дисциплінарного стягнення або порушення порядку його застосування; відправлення у відпустку без збереження заробітної плати без згоди працівника; ненадання відпустки; систематичне залучення до виконання робіт, не передбачених функціональними обов`язками; зміну істотних умов праці без попередження працівника за два місяці тощо. У разі порушення трудових прав працівника причина звільнення вважається поважною і власник або уповноважений ним орган не має права вимагати відпрацювання двох тижнів, мотивуючи будь-яким обґрунтуванням, та зобов`язаний звільнити працівника в той день, про який просить працівник відповідно до поданої заяви.

Для правильного обґрунтування звільнення працівникові потрібно проаналізувати чинні на підприємстві, в установі, організації нормативно-правові акти, які регламентують трудові права та обов`язки працівників, режим роботи та відпочинку, надання деяких гарантій, компенсацій тощо (правила внутрішнього трудового розпорядку, колективний договір, інструкції та інші нормативно-правові документи з питань регулювання трудових відносин).

Проте, за нормою частини третьої цієї статті є винні дії власника або уповноваженого ним органу через не виконання законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом статті 38 КЗпП України у разі якщо зазначені працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, він може відмовити в розірванні трудового договору, але не має права розірвати цей договір на інших підставах, які працівником не вказувалися.

Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18 та від 13 березня 2019 року у справі №754/1936/16-ц.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 , перебуває у трудових відносинах з відповідачем, з 02.12.2009 року займає посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду дільниці «Водопровідні мережді та споруди» Таврійського експлуатаційного цеху водопостачання та водовідведення КП „Облводоканал ЗОР.

24.05.2021 року позивачем подано письмову заяву на ім`я Генерального директора КП „Облводоканал ЗОР про звільнення з 26.05.2021 року, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, та виплату вихідної допомоги, згідно зі ст. 44 КЗпП України, у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, у зв`язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю, яка обґрунтована наявністю заборгованості по заробітній платі понад три місяці.

З повідомлення КП „Облводоканал ЗОР від 25.05.2021 року вих. № 12/1149, вбачається, що позивачу ОСОБА_2 повідомлено, що формулювання причин звільнення є неправильними та не відповідає фактичним обставинам. Підстави для звільнення у працедавця за ч. 3 ст. 38 КЗпП України відсутні. Порушення чинного законодавства про працю України та умов колективного договору, а саме: невиконання обов`язків щодо виплати заробітної плати не встановлено.

Відмова відповідача у звільненні ОСОБА_2 від 25.05.2021 року обґрунтована відсутністю підстав для звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, та не встановленням порушення чинного законодавства про працю України та умов колективного договору, а саме: невиконання обов`язків щодо виплати заробітної плати.

Суд зауважує, що норми ст. 38 КзПП України не містять безумовного обов`язку звільнення працівника за ч.2 ст.38 КЗпП України лише на підставі поданої заяви, оскільки у разі коли роботодавець не погоджується з тим, що мають місце порушення, які у відповідності до частини 3 статті 38 КЗпП України є підставою для розірвання трудового договору за ініціативою працівника у строк, визначений останнім, це свідчить про виникнення трудового спору.

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів позовної заяви судом не встановлено об`єктивних даних, які б підтверджували факт порушення роботодавцем законодавства про працю відносно позивача, встановленого у порядку, визначеному Законом.

При цьому суд визнає неналежним доказом та погоджується з доводами відповідача щодо необ`єктивного посилання позивача на акти Держпраці від 24.02.2021 року та від 28.04.2021 року, як на докази такого порушення, з яких встановлено виявлення заборгованості по заробітній платі за періоди грудень 2020 року, січень - березень 2021 року, з огляду на те, що заяву про звільнення подано 24.05.2021 року.

У судовому засіданні встановлено, що 04.06.2021 року КП „Облводоканал ЗОР повністю погашено заборгованість по заробітній платі перед працівником ОСОБА_2 , та станом на 04.06.2021 року підприємство повністю розрахувалося перед працівником та не має заборгованості з виплати заробітної плати, що підтверджується довідкою і не заперечується позивачем.

Більш того, як встановлено у судовому засіданні, після подання заяви про звільнення від 24.05.2021 року ОСОБА_2 з 25.05.2021 року перебував на лікарняному, згідно із службовою запискою начальника ТЕЦВВ Дьяченко І.А.

З вказаної службової записки встановлено, що ОСОБА_2 станом на 31.05.2021 року перебуває на лікарняному з 25.05.2021 (повідомив в телефонному режимі начальника дільниці ОСОБА_3 ), а у подальшому ОСОБА_2 передав листок непрацездатності серії АЛВ№865999 (з 25.05.2021 по 07.06.2021) у бухгалтерію відповідача та йому було нараховано та перераховано згідно відмітки на лікарняному та довідки відповідача №14 від 19.07.2021- лікарняні 3762,83 грн. (4674,3 911,48(утримано податки).

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 04 вересня 2019 року N 6-р(II)/2019 дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

З огляду на це, суд відхиляються посилання позивача на те, що дія ст. 40 КЗпП України не розповсюджується на випадки звільнення з ініціативи самого працівника, оскільки підстав для такого звільнення не встановлено.

Позивач у заяві про звільнення просив його звільнити з 26.05.2021 року, однак станом на 26.05.2021 року, винесення наказу про звільнення у період, коли позивач був непрацездатний, на думку суду, призвело б до порушення частини третьої статті 40 КЗпП України. З огляду на положення ст. 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а отже на той період у Відповідача були відсутні будь-які підстави для звільнення Позивача.

Тим більше, після подання заяви про звільнення від 24.05.2021 року та закриття листа непрацездатності 07.06.2021, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до роботодавця із будь-якими заявами з приводу припинення трудових правовідносин, і станом на 08.06.2021 року -перший робочий день після закриття листа непрацездатності встановлено факт відсутності заборгованості із виплати Позивачу Відповідачем заробітної плати, станом на час розгляду справи позивач не звільнений, перебуває у трудових відносинах з відповідачем, табелюється, як не звільнений, що підтверджено сторонами в судовому засіданні, а також даними які містяться у відповіді на звернення Головного управління Держпраці у Запорізькій області від 23.06.2021 № 08/02.8-05/6583.

Судом також враховуються і ті обставини, що позивач у телефонному режимі повідомив свого безпосереднього керівника про те, що він з 25.05.2021 року перебуває на лікарняному і після отримання Позивачем відповіді про відсутність підстав про звільнення на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, інших заяв про звільнення подано не було, позивач більше не здійснював будь-яких дій направлених на звільнення після подання 24.05.2021р. заяви, а тому з огляду на поведінку позивача, яка свідчить про бажання і надалі працювати у відповідача, з урахування тих обставин, що відповідач не визнавав зазначені працівником причини звільнення (порушення власником або уповноваженим ним органом трудового законодавства) і не мав права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору, у відповідача не було законних підстав для звільнення позивача за будь-якою іншою підставо, ніж зазначено у заяві позивача.

При цьому суд приймає до уваги і ті обставини, що роботодавець обмежений у самостійній зміні правової підстави розірвання трудового договору за відсутності відповідної заяви працівника, а відтак за наведених дій позивача щодо повідомлення про перебування на лікарняному, надання до бухгалтерії листа тимчасової непрацездатності та отримання виплат по вказаному лікарняному листу після подання заяви про звільнення, перебуванні станом на 26.05.2021 року на лікарняному, недоведеності винних дій власника або уповноваженого ним органу через не виконання законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору,суд дійшов висновку, що вимоги про припинення трудових відносин шляхом розірвання трудового договору з 26.05.2021 року, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а також зобов`язання відповідача видати наказ про його звільнення із займаної посади, внести запис про звільнення до трудової книжки та повернути позивачу трудову книжку не підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення тримісячної допомоги, то ці вимоги так само задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору, зокрема, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

З огляду на те, що судом не встановлено підстав для звільнення позивача за ч. 3 ст.38 КЗпП, підстав для нарахування вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку та її стягнення судом не встановлено.

Відповідно до ч. ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Щодо вимог про стягнення невикористаної відпустки, то виходячи із відсутності підстав для звільнення ОСОБА_2 на підставі заяви від 24.05.2021 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах з відповідачем станом на час розгляду справи, вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із звільненням не підлягають задоволенню.

Вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період та середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки також відхиляються судом з огляду на таке.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, за своєю правовою природою середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З огляду на те, що судом не встановлено обставин порушення права позивача на оплату праці за відсутності заборгованості по заробітній платі, тоді як позивач є працівником КП „Облводоканал ЗОР, станом на час ухвалення рішення табелюється як незвільнений і є працевлаштованим, суд вважає позовні вимоги про стягнення середнього заробітку такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України (у редакції до внесення змін на підставі Закону України № 1217-IX від 05 лютого 2021 року), у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

На момент подання заяви про звільнення ч. 5 ст.235 КЗпП України встановлює, що у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Положеннями статей 117, 235 КЗпП України передбачена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Однак за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 05.08.2020 року у справі № 686/20491/18.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, то судом встановлено таке.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, і якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В той же час, як зазначено у вказаній постанові, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Зі змісту наведених норм випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є її заподіяння неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особою за наявністю її вини, та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 у справі № 9901/377/18.

Суд дійшов висновку, що спричинення моральних страждань позивачу відповідачем не підтверджено жодним належним доказом.

Під час судового розгляду не доведено факт протиправних дій відповідача, як і не доведено наявність причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними діями, а також наявність провини підприємства в його заподіянні.

Посилання у позові на ті обставини, що на утриманні Позивача перебуває його дружина, яка не працює не підтверджено жодним належним і допустимим доказом. Більш того, позивач є пенсіонером, а отже не позбавлений фінансів для нормального життєвого існування. Щодо погіршення морального стану Позивача, дратівливість, як наслідок проблеми зі сном, вживання заспокійливих препаратів дані твердження так само не підтверджені, не надано жодного доказу, який би свідчив про погіршення здоров`я, придбання заспокійливих засобів тощо. Безпідставними є також посилання Позивача про те, що невидача трудової книжки змусила переживати Позивача про те, що він не зможе вчасно встати до центру зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю, з огляду на те, що відповідно ст. 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» страхуванню на випадок безробіття не підлягають, особи, в яких відповідно до законодавства України виникло право на пенсію та згідно п. г ч. 3 ст. 2 Закону України «Про зайнятість населення» не можуть бути визнані безробітними громадяни, які мають право на пенсію за віком, у тому числі на пільгових умовах, на пенсію за вислугу років або досягли встановленого законом пенсійного віку.

Крім того, суд зазначає, що моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Враховуючи наведене Позивачем не надано ані жодного аргументованого доказу наявності моральної шкоди, ані роз`яснень з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, ані будь-яких доказів передбачених ст. 76 ЦПК. Проте, позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди, як і не наведено розрахунку, з якого він виходив, визначаючи розмір шкоди у такій значній сумі 30000 грн.

Вирішення позову в частині відшкодування моральної шкоди залежить від вирішення позовних вимог на користь працівника, а відтак, встановивши, що правові підстави для задоволення указаних вище позовних вимог відсутні, а також те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому звільненням з роботи моральних страждань, порушення відповідачем законних трудових прав позивача не встановлено, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача в користь позивача 30000 грн.у відшкодування моральної шкоди. Таким чином, позовні вимоги в цій частині є не доведеними, а тому не підлягають задоволенню.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказуокремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності суд приходить до висновку про те, що позов є недоведеним і необґрунтованим, а позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, суд з урахуванням ст. 141 ЦПК України вважає, що понесені судові витрати позивачем, не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 263-265, 353, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької міської ради Пахомова Олександра Павловича до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької міської ради про припинення трудового договору, зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення, зобов`язання відповідача внести запис про звільнення до трудової книжки позивача, та повернення позивачу трудової книжки, стягнення вихідної допомоги за невчасно виплачену заробітну плату, відшкодування моральної шкоди та нарахування середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення у зв`язку з затриманням трудової книжки та заборгованості по виплаті заробітної плати, відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Вступна та резолютивна частина рішення виготовлена у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 28.10.2021 року. Повне рішення складено 02.11.2021.

Суддя: Ю.В. Апаллонова