КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2011 року на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та які стягуються з нього на користь ОСОБА_3 на підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 жовтня 2019 року на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірах 1/4 частки на 1/6 частину від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня набрання рішення суду законної сили і до досягнення кожною дитиною повноліття.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з часу покладення на нього в судовому порядку аліментних зобов`язань по утриманню дітей змінились обставини щодо стану його здоров`я, матеріального і сімейного становища, за яких він не має можливості сплачувати аліменти у загальному розміру 1/2 частки всіх видів його заробітку (доходу) на кожну дитини по двох виконавчих листах, оскільки має проблеми зі здоров`ям, стан якого погіршується і потребує додаткових коштів на лікування, а також на його утриманні перебувають непрацездатні батьки-пенсіонери, які проживають разом з ним.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року у задоволенні позовних вимогвідмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав достатніх доказів щодо наявності підстав для зменшення розміру присуджених до стягнення з нього аліментів, а наведені ним факти не є істотними і передбаченими законом обставинами, які свідчать про наявність у нього поважних причин, з якими законодавець пов`язує можливість зміни розміру стягуваних аліментів, тому виходячи мінливості життєвих обставин та доходу позивача підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та неправильного застосування норм матеріального права,і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що під час розгляду справи про стягнення аліментів у 2011 році позивач, як платник аліментів, не мав ще однієї малолітньої дитини, батьки були працездатного віку, а стан його здоров`я був кращим. Стягнення аліментів на утримання сина та дочки у розмірі по 1/4 частині заробітку (доходу) нині ставить непрацездатних батьків, що перебувають на утриманні позивача, та й його самого, в значно гірше становище щодо їх матеріального забезпечення, тому наявні законні підстави для зміни розміру аліментів на утримання малолітніх дітей, визначений рішеннями судів, до 1/6 частини доходу кожній дитині окремо. Суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення статей 181, 192 СК України та не врахував, що факт стягнення аліментів на утримання дитини відповідно до ще одного рішення суду та виконавчого листа є зміною сімейного стану позивача і належною підставою для зміни розміру присуджених аліментів, а зменшення розміру утримання до 1/6 частки доходу позивача відповідатиме вимогам статтям 182, 183 СК України щодо розміру аліментів на одну неповнолітню дитину. Посилання суду на відсутність достатніх підстав для зменшення розміру аліментів з огляду на те, що позивач є працездатною особою і його матеріальний стан є стабільним, спростовуються матеріалами справи та вимогами закону.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_1 отримує дохід, має у власності рухоме та нерухоме майно, частину якого здає в оренду, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому він може і зобов`язаний сплачувати той розмір аліментів, який йому було встановлено рішенням суду від 15 лютого 2011 року, однак позивач свідомо не сплачує аліменти на утримання сина та має заборгованість близько 260 000 грн, тобто не виконує свої батьківські обов`язки. В порушення приписів статті 192 СК України позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження погіршення майнового стану, які б стали правовою підставою для зменшення розміру аліментів.У відповідності до вимог законодавства при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей допускається загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника до 70 %. Позивач вказує про свою хворобу, в той же час надані ним докази, а саме: копії медичних документів лише свідчать про тимчасове погіршення стану його здоров`я, а не стійку (постійну) втрату працездатності. Крім того, батьки позивача є досить заможними людьми, також мають у власності нерухоме майно, частину якого здають в оренду, батько отримує пенсію як інвалід ІІ групи - ліквідатор катастрофи на ЧАЕС, має пільги по сплаті комунальних послуг, а мати отримує пенсію як колишній державний службовець, а відтак вони не потребують матеріальної підтримки сина.

Заперечення ОСОБА_3 обгрунтованітим, що батьки ОСОБА_1 отримують пенсію, яка є достатньою для їх прожиткового мінімуму, втім позивач навмисно не надав доказів розміру отриманої ними пенсії, яка є набагато більшою встановленого прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. При цьому у батьків позивача наявне нерухоме майно, від здачі якого в оренду, вони отримують щомісячні доходи, а також користуються пільгами на сплату комунальних послуг. Позивач фактично прикривається батьками та своїм станом здоров'я, не думаючи про свою дочку, яка є інвалідом з дитинства та постійно потребує сторонньої допомоги і догляду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що з 27 лютого 2009 року по 1 лютого 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після припинення шлюбних відносин сторін залишився проживати разом з матір`ю.

На підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2011 року у справі № 2-1838/11 з позивача на користь відповідача ОСОБА_6 щомісячно стягуються аліменти на утримання спільної дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30 листопада 2010 року і до досягнення дитиною повноліття.

Також встановлено, що з 26 жовтня 2013 року по 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 , в якому у них народилась малолітня дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка після розлучення батьків проживає з матір`ю та дитиною з інвалідністю.

Відповідно до рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 жовтня 2019 року у справі № 398/2920/19 з позивача на користь відповідача ОСОБА_5 щомісячно стягуються аліменти на утримання спільної дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 серпня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отримувати мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

За змістом статті 51 Конституції України тастатті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 7 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частини перша - третя статті 181 СК України).

З аналізу наведених правових норм, можна дійти висновку, що позивач зобов`язаний утримувати спільних з відповідачами дітей і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації їх життя нарівні з відповідачами.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилався на наявність підстав для зменшення розміру раніше присуджених аліментів, які визначені частиною першою статті 192 СК України, оскільки змінилися обставини, за яких він не має матеріальну можливість сплачувати аліменти в частках від свого доходу за станом здоров`я та у зв`язку з необхідністю забезпечення матеріальної підтримки своїм батькам: матері-пенсіонерці і батьку-пенсіонеру, який має ІІ групу інвалідності.

В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне ж погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У постанові Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із роз`ясненнями, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Згідно з положеннями статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (частини третя статті 182 СК України).

Згідно із вимогами статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна стану здоров`я платника аліментів як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною четвертою статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що позивач офіційно працевлаштований в ТОВ «Сінлаб-Україна» кур`єром та щомісячно отримує заробітну плату близько 15 000 грн на місяць, а будь-яких доказів того, що його матеріальний стан з часу покладення на нього в судовому порядку аліментних зобов`язань по утриманню дітей погіршився суду не надано, які і не надано доказів зміни місця роботи з нижчим посадовим окладом.

Тобто, є недоведеним факт того, що з моменту ухвалення останнього судового рішення про стягнення аліментів на утримання дитини матеріальний стан відповідача погіршився настільки, що він не має змоги сплачувати аліменти у присудженому розмірі.

Позивач вказував з 2004 року має проблеми зі здоров`ям, стан якого останнім часом погіршується, наявна у нього варикозна хвороба обох нижніх кінцівок прогресує, проте вказані обставини вже були ураховані судами при вирішенні питань про стягнення з нього аліментів, в тому числі 25 жовтня 2019 року згідно вимог статті 182 СК України, відтак вони не можуть вважатися обґрунтованою підставою для зменшення цього ж розміру утримання в подальшому.

Як правильно встановив суд першої інстанції з наданої позивачем медичної документації за 2020 рік, сам по собі огляд ОСОБА_1 в лікаря з приводу варикозного розширення вен у липні 2020 року лише може свідчити про тимчасове погіршення стану його здоров`я, а не стійку втрату працездатності відповідно до вимог законодавства.

При цьому, як свідчать матеріали справи, платник аліментів, ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою працездатного віку без наявних розумових та фізичних вад, він не позбавлений можливості працювати у різних сферах для збільшення своїх доходів, на відміну від відповідачів, з якими проживають діти, що потребує значного більшого часу і зусиль, а як наслідок повноцінно себе утримувати та підтримувати на належному рівні дітей від попередніх шлюбів, адже батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів з метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку усіх своїх дітей.

Отже, суд першої інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав суду достатніх доказів на підтвердження погіршення свого матеріального становища та стану здоров`я з часу встановлення йому аліментних зобов`язань.

Зазначені у позовній заяві обставини щодо перебування на утриманні позивача непрацездатних батьків-пенсіонерів не є належною підставою для зменшення стягнутих сум аліментів в розумінні положень статті 192 СК України, оскільки відповідно до матеріалів справи батько позивача ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та мати - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за своїми статусами отримують спеціальні пенсійні виплати з урахуванням Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відповідно та вправі користуватися всіма пільгами, встановленими цими нормативно-правовими актами, а тому не можуть вважатися такими, що потребують матеріальної допомоги позивача з огляду на його доходи.

При розгляді даної категорії справ також необхідно врахувати, що стягувані аліменти є власністю дитини (частина перша статті 179 СК України), а в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» та у справі «М.С. проти України»).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідно до рішень судів, які ухвалювалися щодо позивача, розмір стягуваних аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення без підтвердження значного погіршення матеріального становища позивача чи визнання його непрацездатним, не буде спрямовано на належне забезпечення прав дітей, одне з яких є дитиною з інвалідністю, та суперечитиме їх інтересам.

Такі висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 343/945/19, від 3 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц, від 5 лютого 2020 року у справі № 664/252/19-ц та інших.

Більше того, навіть у частині першій статті 161 ЦПК України передбачено стягнення аліментів у безспірному порядку в наказному провадженні, зокрема, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір (частини друга статті 161 ЦПК України).

З огляду на викладене, суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи та розтлумачив норми матеріального права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність правових підстав для зменшення розміру присуджених до стягнення з позивача аліментів, а наведені ним факти не є істотними і передбаченими законом обставинами, що свідчать про наявність у позивача поважних причин, з якими законодавець пов`язує можливість зміни розміру стягуваних аліментів, в тому числі виходячи з мінливості життєвих обставин та доходів позивача, а також з пріоритету інтересів дітей над інтересами батьків.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні позивачем спірних правовідносин та положень чинного законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 49, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній