Постанова

Іменем України

21 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 761/20899/19

провадження № 61-19597 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року у складі судді Рибака М. А. та постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про поділ та стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 29 грудня 2012 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано.

Вказував, що 24 жовтня 2006 року, до реєстрації шлюбу, між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, у забезпечення виконання зобов`язань за яким того ж дня, від 24 жовтня 2006 року, між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передала в іпотеку банку нерухоме майно -квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначавав, що за час перебування сторін у шлюбі грошові зобов`язання за кредитним договором виконувались за рахунок сімейних коштів та на момент припинення шлюбних відносин сторонами, як подружжям, було сплачено за вказаним договором 36 436,41 дол. США. Оскільки при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, вважав, що грошові кошти, сплачені відповідачем у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, є спільним майном подружжя.

Ураховуючи викладене, посилаючись положення статтей 60, 65, 69, 70, 71 СК України, ОСОБА_1 просив суд визнати спільним майном подружжя грошові кошти в сумі 36 430,41 дол. США, що становить 969 753,03 грн, сплачені ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» за період з 29 грудня 2012 року по 13 жовтня 2016 року; стягнути з ОСОБА_2 1/2 частину сплачених нею коштів на користь АТ «УкрСиббанк» за період з 29 грудня 2012 року по 13 жовтня 2016 року за договором від 24 жовтня 2006 року в сумі 484 876,51 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які вказують на те, що погашення боргу за договорами споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року № 0 та № 0, укладеними між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , здійснювалось за спільні кошти подружжя, зокрема, за кошти позивача, а також не доведено отримання позивачем будь-яких доходів у спірний період. Разом з тим, наданими відповідачем доказами - копіями платіжних доручень та випискою із банку підтверджується погашення кредитної заборгованості за договорами споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року саме ОСОБА_2 . У спростування позову відповідачем доведено використання власних грошових коштів для погашення кредитної заборгованості, отриманих від продажу належного їй майна - автомобіля Suzuki SX4, 2008 року випуску, та отримання грошових коштів від ОСОБА_3 в сумі 191 760 грн за договором про надання безповоротної фінансової допомоги від 14 жовтня 2011 року для погашення кредитного зобов`язання. Також суд зазначив, що позовна давність не підлягає застосуванню, оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року змінено у частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що положеннями частини четвертої статті 65 СК України передбачено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю відповідача, оскільки придбана ОСОБА_2 до укладення шлюбу з ОСОБА_1 та за кошти, отримані відповідачем за договорами споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року, тому у позивача за вказаними кредитними договорами не виникло жодних зобов`язань. Доказів на підтвердження у сторін, як колишнього подружжя, будь-якого доходу (як об`єкта майна) у період з 29 грудня 2012 року по 13 жовтня 2016 року, суду не надано, а відтак підстави для спростування відповідачем належності такого об`єкта майна до спільної власності подружжя відсутні. Крім того, із наданої відповідачем копії договору № 1 від 14 жовтня 2011 року про надання безповоротної фінансової допомоги, укладеного з ОСОБА_3 , убачається, що остання передала у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 191 760 грн з цільовим призначенням - на погашення ОСОБА_2 заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року № 0 та № 0. Згідно пункту 6.2. цього договору за своєю правовою природою він є договором дарування у розумінні положень 717 ЦК України. Із вказаного договору, оригінал якого досліджено судом апеляційної інстанції та встановлено його ідентичність з наявною у матеріалах справи копією, убачається, що він був укладений в інтересах ОСОБА_2 , тому грошові кошти, які були отримані відповідачем за цим договором, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин, є вірними висновки суду першої інстанції, що грошові кошти у сумі 191 760 грн, які відповідач отримала від ОСОБА_3 та які були спрямовані на погашення платежів за договорами про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року, є особистою власністю відповідача, а тому спростовують участь позивача у цих витратах. Посилаючись на фіктивність договору про надання безповоротної фінансової допомоги від 14 жовтня 2011 року, позивач не надав суду доказів визнання цього договору недійсним з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України.

Разом з тим, суд першої інстанції помилково вважав доведеними обставини продажу відповідачем належного їй автомобіля Suzuki модель SX4, 2008 року випуску, та спрямування виручених від продажу цього майна коштів на виконання кредитного зобов`язання, оскільки за інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 01 вересня 2020 року за № 31/26-195Аз станом на 01 вересня 2020 року вказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 . При цьому, у відзиві на позов відповідачем було вказано про продаж нею у 2013 році саме автомобіля марки Сіtroen модель С3, 2006 року випуску, а не автомобіля марки Suzuki модель SX4, 2008 року, як помилково встановив суд першої інстанції. Проте, помилковість при встановленні вказаних обставин не вплинула на вирішення спору та висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем підстав для стягнення з відповідача заявлених у позовній заяві грошових коштів, сплачених відповідачем на погашення своїх особистих кредитних зобов`язань. Доказів на спростування вказаних відповідачем обставин продажу автомобіля марки Сіtroen, модель С3, 2006 року випуску, та спрямування виручених від його продажу коштів на виконання кредитного зобов`язання позивачем не надано, як і не надано доказів на спростування презумпції наявності у відповідача особистих зобов`язань, виконання яких забезпечено належним їй на праві особистої власності майном, а також факту виконання цих зобов`язань особисто відповідачем. Тому мотиви відмови у задоволенні позову в цій частині підлягають зміні з урахуванням наведених підстав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник вказував порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази; необґрунтовано відхилили клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 05 березня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 761/20899/19 із Шевченківського районного суду м. Києва.

У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків про недоведеність позивачем погашення платежів за укладеними відповідачем кредитними договорами від 24 жовтня 2006 року за спільні кошти подружжя та не взяли до уваги, що основна сума цих платежів виплачена саме у період перебування сторін у шлюбі.

Зазначав, що суди попередніх інстанцій зробили висновки на підставі недопустимих доказів, а саме: копії договору № 1 про надання безповоротної фінансової допомоги від 14 жовтня 2011 року та копії акта прийому-передачі коштів, які, на думку заявника, є підробленими, а тому їх дослідження без наявності оригіналу та без виклику в якості свідка вказаної в договорі особи є неможливим. Крім того, зазначені в акті прийому-передачі коштів суми взагалі не співпадають ані з виплаченими на користь АТ «УкрСиббанк» сумами згідно платіжних квитанцій, ані з датами проведення таких платежів. Також зазначав, що вказані докази, а також відзив на позовну заяву з додатками, були подані відповідачем з порушенням процесуальних строків та безпідставно долучені судом до матеріалів справи, що є грубим порушенням норм процесуального права.

Вказував, що судами не досліджено факти продажу відповідачем автомобілю Сіtroen, модель С3, 2006 року випуску, та спрямування грошових коштів від його продажу саме на погашення заборгованості по кредитним договорам.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що доводи скарги є безпідставними, а оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах, судами вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 грудня 2012 року, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2016 року.

24 жовтня 2006 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договори споживчого кредиту № 0 та № 0, на підставі яких відповідач отримала грошові кошти у розмірі 57 500 дол. США на придбання квартири АДРЕСА_1 .

У забезпечення виконання зобов`язань за договорами споживчого кредиту № 0 та № 0 того ж дня, 24 жовтня 2006 року, між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 26785, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку майно - квартиру квартири АДРЕСА_1 .

Вказана квартира належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевельовою В. М.; право власності на указаний об`єкт нерухомості зареєстровано за відповідачем 08 листопада 2006 року, що підтверджується реєстраційним написом на правовстановлювальному документі (а. с. 107-108, т.1).

Відповідно до листа ПАТ «УкрСиббанк» від 15 січня 2020 року № 62-3/11/05 у період з 29 грудня 2012 року по 13 жовтня 2016 року за договором від 24 жовтня 2006 року банком було отримано 36 430,41 дол. США.

Із наданої відповідачем копії договору № 1 від 14 жовтня 2011 року про надання безповоротної фінансової допомоги, укладеного з ОСОБА_3 , убачається, що остання передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 191 760 грн з цільовим призначенням - на погашення ОСОБА_2 заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року № 0 та № 0.

Згідно пункту 6.2. цього договору за своєю правовою природою він є договором дарування у розумінні положень 717 ЦК України. Оригінал договору досліджено судом апеляційної інстанції та встановлено його ідентичність з наявною у матеріалах справи копією.

Доказів на підтвердження у сторін будь-якого доходу у період з 29 грудня 2012 року по 13 жовтня 2016 року не надано.

На підтвердження відсутності доходу у ОСОБА_1 у спірний період ОСОБА_2 долучила до відзиву на позовну заяву копію листа Токмацького ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області, наданого на виконання ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 16 лютого 2018 року за № 2/759/192/18 у справі № 759/4747/16-ц, із якого слідує, що відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, ОСОБА_1 не мав доходів у період з третього кварталу 2012 року по четвертий квартал 2016 року включно. Вказані обставини позивачем не спростовані.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 просив визнати спільним майном подружжя грошові кошти в сумі 36 430,41 дол. США, які були сплачені ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» за кредитними договорами у період з 29 грудня 2012 року по 13 жовтня 2016 року, та стягнути з відповідача 1/2 частину сплачених коштів на свою користь.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до частини шостої статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23, 24 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Внаслідок придбання подружжям квартири у кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18).

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які вказують на те, що погашення боргу за договорами споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року № 0 та № 0, укладеними між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , здійснювалось за спільні кошти подружжя, зокрема, за кошти позивача. Позивачем не доведено отримання ним будь-якого доходу у спірний період з 29 грудня 2012 року по 13 жовтня 2016 року, а отже не доведено і його участь у цих витратах.

Посилання позивача на те, що основна сума платежів на погашення кредитного зобов`язання відповідача за договорами споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року № 0 та № 0 була виплачена саме у період перебування сторін у шлюбі, не є беззаперечним доказом участі позивача у таких витратах.

Крім того, встановивши, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю відповідача, оскільки придбана ОСОБА_2 до укладення шлюбу з ОСОБА_1 та за кошти, отримані відповідачем за договорами споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року № 0 та № 0, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що позивач за вказаними кредитними договорами не набув зобов`язання у вигляді повернення позиченої грошової суми. Вказані кредитні договори укладені до реєстрації шлюбу між сторонами, не в інтересах сім`ї, а отже, не створюють обов`язків для позивача, як одного з подружжя.

Судам попередніх інстанцій досліджено письмові докази у справі, зокрема, договір № 1 від 14 жовтня 2011 року про надання безповоротної фінансової допомоги, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_3 передала у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 191 760 грн з цільовим призначенням - на погашення ОСОБА_2 заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року № 0 та № 0.

Згідно пункту 6.2. цього договору за своєю правовою природою він є договором дарування у розумінні положень 717 ЦК України. Із вказаного договору, оригінал якого досліджено судом апеляційної інстанції та встановлено його ідентичність з наявною у матеріалах справи копією, убачається, що він був укладений в інтересах ОСОБА_2 , а отже, грошові кошти, які були отримані відповідачем за цим договором та спрямовані на погашення платежів за договорами про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю відповідача. Вказані обставини позивачем не спростовано.

Посилання у касаційній скарзі позивача на те, що договір про надання безповоротної фінансової допомоги від 14 жовтня 2011 року та акт прийому-передачі грошових коштів, є підробленими, не підтверджуються належними та допустимими доказами, ґрунтуються на припущеннях, що є недопустимим у розумінні частини шостої статті 81 ЦПК України.

Таким чином, доказів на спростування презумпції наявності у відповідача особистих зобов`язань, виконання яких забезпечено належним їй на праві особистої власності майном, а також факту виконання цих зобов`язань особисто відповідачем позивачем не надано, тому є правильним висновок суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору. Апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара