Постанова

Іменем України

20 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 652/480/20

провадження № 61-6309св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: виконавчий комітет Іванівської сільської ради Високопільського району Херсонської області, ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Високопільського районного суду Херсонської області від 30 жовтня 2020 року у складі судді Дригваль В. М. та постанову Херсонського апеляційного суду

від 03 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Семиженка Г. В., Кузнєцової О. А., Радченка С. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: виконавчий комітет Іванівської сільської ради Високопільського району Херсонської області, ОСОБА_3 , про визнання частини заповіту недійсною.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який за життя 19 травня 2017 року склав заповіт на двох осіб, на ім`я ОСОБА_2 , який на той час займав посаду Іванівського сільського голови, на земельну ділянку площею 6,07 га на території Іванівської сільської ради Високопільського району Херсонської області, на ім`я ОСОБА_1 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, присадибною ділянкою по АДРЕСА_1 та на легковий автомобіль марки ГАЗ 21 1960 року випуску, даний заповіт було посвідчено секретарем Іванівської сільської ради Високопільського району Херсонської області Нетягою Н. О. Позивачка вважала, що заповіт на користь сільського голови Іванівської сільської ради Високопільського району Херсонської області Кудлака І. І. є недійсним, так як останній скористався своїм службовим становищем та змусив ОСОБА_4 скласти на нього заповіт.

Посилаючись на нікчемність заповіту в оспорюваній частині у відповідності до статті 1257 ЦК України, оскільки він в порушення статті 9 Закону України «Про нотаріат» був вчинений секретарем виконкому місцевої ради на користь особи, яка на той час займала посаду сільського голови, ОСОБА_1 просила визнати недійсним складений 19 травня 2017 року ОСОБА_4 заповіт в частині розпорядження належною йому земельною ділянкою за державним актом серії ІІІ-ХС № 014227 від 17 січня 2003 року на території Іванівської сільської ради Високопільського району Херсонської області загальною площею 6,07 га на користь ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Високопільського районного суду Херсонської області від 30 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Заповіт складений 19 травня 2017 року - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині належної йому земельної ділянки, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ХС № 014227 виданий Високопільською районною державною адміністрацією 17 січня 2003 року, розташованої на території Іванівської сільської ради Високопільського району Херсонської області, загальною площею 6,07 га, на ім`я ОСОБА_2 - визнано недійсним.

Рішення суду мотивовано порушенням процедури посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевої влади на користь керівника цього органу в порушення приписів статті 9 Закону України «Про нотаріат», правовим наслідком чого у відповідності до статті 1257 ЦК України є нікчемність заповіту в частині.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Високопільського районного суду Херсонської області від 30 жовтня

2020 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

16 квітня 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Високопільського районного суду Херсонської області від 30 жовтня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування апеляційним судом в оскаржуваному рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 521/8178/16-ц та відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах(пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

29 червня 2021 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Високопільського районного суду Херсонської області.

Зупинено дію рішення Високопільського районного суду Херсонської області

від 30 жовтня 2020 року та постанови Херсонського апеляційного суду

від 03 лютого 2021 року до закінчення касаційного провадження.

24 червня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Фактичні обставини справи

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який за життя 19 травня 2017 року склав заповіт на належну йому земельну ділянку на території Іванівської сільської ради Високопільського району Херсонської області площею 6,07 га на ім`я ОСОБА_2 , а на належний йому на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, присадибною ділянкою по АДРЕСА_1 , а також легковий автомобіль марки ГАЗ 21 державний номер НОМЕР_1 , на ім`я ОСОБА_1 , заповіт посвідчений секретарем Виконавчого комітету Іванівської сільської ради Високопільського району Херсонської області Нетягою Н .О.

На момент посвідчення вказаного заповіту ОСОБА_2 перебував на посаді сільського голови Іванівської сільської ради Високопільського району Херсонської області.

Із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 звернулися: ОСОБА_2 - 14 червня 2019 року та ОСОБА_1 - 22 липня 2019 року.

05 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Високопільського районного нотаріального округу Ковальова С. В. із заявою про включення до кола спадкоємців племінницю - ОСОБА_3 , яка подала заяву про прийняття спадщини 05 вересня 2019 року.

Позивачка у позові просила визнати недійсним частину посвідченого секретарем Виконавчого комітету Іванівської сільської ради Високопільського району Херсонської області Нетягою Н. О. заповіту ОСОБА_4 від 19 травня 2017 року на ім`я ОСОБА_2 , який на той час займав посаду Іванівського сільського голови, з посиланням на порушення порядку такого посвідчення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до частин першої, другої статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Згідно зі статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсність іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути підписаний особисто заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК України.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги чинності правочину.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Статтею 1257 ЦК України визначено вичерпний перелік підстав визнання правочину недійсним, а саме: складання заповіту особою, яка не мала на це права; з порушення вимог щодо його оформлення та посвідчення; якщо при складанні заповіту волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно зі статтею 236 ЦК України моментом недійсності нікчемного правочину є момент його вчинення.

Відповідно до статті 216 ЦК України нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до статті 9 цього Закону України «Про нотаріат», в редакції від

02 листопада 2016 року, чинній на час посвідчення заповіту, нотаріус та посадова особа органу місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, не вправі вчиняти нотаріальні дії на своє ім`я і від свого імені, на ім`я і від імені свого чоловіка чи своєї дружини, його (її) та своїх родичів (батьків, дітей, онуків, діда, баби, братів, сестер), а також на ім`я і від імені працівників даної нотаріальної контори, працівників, що перебувають у трудових відносинах з приватним нотаріусом, або працівників даного виконавчого комітету. Посадові особи органу місцевого самоврядування не вправі вчиняти нотаріальні дії також на ім`я і від імені даного виконавчого комітету. У зазначених випадках нотаріальні дії вчиняються в будь-якій іншій державній нотаріальній конторі, у приватного нотаріуса чи у виконавчому комітеті іншої сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Посадові особи, перелічені у статті 40 цього Закону, не вправі посвідчувати заповіти та доручення на своє ім`я і від свого імені, на ім`я і від імені свого чоловіка або своєї дружини, його (її) та своїх родичів (батьків, дітей, онуків, діда, баби, братів, сестер). Нотаріальні і прирівняні до них дії, вчинені з порушенням встановлених цією статтею правил,

є недійсними

Із системного аналізу наведених норм можна дійти висновку, що законодавство, яке було чинним на час посвідчення спірного заповіту, містило пряму заборону на вчинення посадовою особою органу місцевого самоврядування нотаріальні дії, зокрема посвідчення заповіту на користь працівника даного виконавчого комітету. Недотримання вказаної вимоги щодо посвідчення заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина перша та друга статті 1257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний»,

«є недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі

№ 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки спірний заповіт в силу закону є нікчемний, а визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки судами встановлено фактичні обставин справи, однак неправильно застосовано до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Високопільського районного суду Херсонської області від 30 жовтня 2020 року та постанови Херсонського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року та ухвалення у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про ухвалення у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати у розмірі 2 942,80 грн які ОСОБА_2 поніс у зв`язку з переглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Високопільського районного суду Херсонської області від 30 жовтня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року скасувати та прийняти у справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: виконавчий комітет Іванівської сільської ради Високопільського району Херсонської області, ОСОБА_3 , про визнання частини заповіту недійсною, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

2 942,80 грн судових витрат у зв`язку з переглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення Високопільського районного суду Херсонської області від 30 жовтня 2020 року та постанова Херсонського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов