Провадження № 2/760/2099/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2021 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Козленко Г.О.,

за участю секретаря - Годуна М.В.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення,-

в с т а н о в и в :

Представник ОСОБА_4 , яка діє в інтересах позивача звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва із вищезазначеним позовом та просить виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви зазначила, що позивач ОСОБА_1 згідно договору дарування 1/3 частки квартири є власником 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Малолітній ОСОБА_2 згідно договору дарування частини квартири прийняв в дар 2/3 частини вищезазначеної квартири.

Рішенням суду від 05.09.2017 шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем було розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідач залишається бути зареєстрованим в зазначеній квартирі, що унеможливлює реалізацію позивачами права власності на квартиру в повній мірі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення.

Відповідачем у справі суду не було подано відзив на позов або будь-які інші заяви чи клопотання з процесуальних питань.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Вивчивши матеріали справи, письмові докази, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 12.07.2008 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №875.

Від спільного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №3338.

05.07.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , від імені якого діє мати ОСОБА_1 було укладено договір дарування частини квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каліушко І.А. за №367, відповідно до якого дарувальник безоплатно передав у власність обдаровуваному, а обдаровуваний прийняв в дар 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.07.2016, вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_2 . Розмір частки - 2/3.

05.09.2017 рішенням Солом`янського районного суду м. Києві шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано.

ОСОБА_1 є власником 1/3 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування 1/3 частки квартири від 15.09.2017 укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гаранюк О.З. за №462.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.09.2017, вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної частковою власності належить ОСОБА_1 розмір частки - 1/3.

Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.01.2020 по 29.07.2020 вбачається, що зареєстровано троє осіб: ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із пунктом 7 частини першої статті 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, таке право є непорушним.

За приписами ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Це відповідає також позиції, висловленій в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Судом встановлено, що відповідачем фактично зайняте житлове приміщення без законних на це підстав.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість позову про усунення перешкод шляхом виселення особи з приміщення, яка користується ним без законних на це підстав.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Питання судових витрат суд вирішує в порядку ст.141 ЦПК України.

На підставі встановлених судом обставин та керуючись ст.ст.3, 8, 21, 41, 55, 61, 92, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст.317, 321, 327, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст.12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 274, 353 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держависудовий збір в розмірі 840,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя - Г.О. Козленко