Номер провадження: 22-ц/813/3355/21
Номер справи місцевого суду: 521/5593/16-ц
Головуючий у першій інстанції Маркарова С.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,на рішення Малиновського районного суду, ухваленого під головуванням судді Маркарової С.В. 03 березня 2020 року у м. Одеса,-

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним (т. 1 а.с. 1-5, 29-34, 57-60).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що в період з 2007 по вересень 2011 року він працював начальником відділу сервісного обслуговування в ТОВ «Евросистем комп`ютерна техніка», директором якого є ОСОБА_2 , без офіційного оформлення. На початку вересня 2011 року він під психічним тиском відповідача, який був його керівником, уклав договір позики та склав розписку про отримання грошових коштів у ОСОБА_2 , які ніколи не отримував.

Підставою позову позивач визначив положення статті 231 ЦК України вчинення правочину особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку другої сторони.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т. 1 а.с. 218-222).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, розподілити судові витрати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга обгрунтвоана тим, що факт насильства у вигляді пихологічного тиску доведено зібраними матеріалами справи і не спростовано жодним доказом відповідача (т. 1 а.с. 224-231).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 серпня 2011 року між сторонами був укладений договір позики, за змістом якого ОСОБА_1 отримав у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 201 250 грн., що еквівалентно 25 000 доларів США.

За пунктом 1 договору, передача грошей здійснена до підписання договору.

Повернення грошей має бути здійснено на першу вимогу позикодавця готівкою.

Одночасно, на підтвердження укладення договору позики позивачем була складена власноручна розписка із зазначенням суми позики, паспортних відомостей позивача, дати складання документа, його підпису.

Факт підписання договору, розписки вищевказаного змісту позивачем не оспорювався.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 10 листопада 2014 року на користь ОСОБА_2 було стягнуто спірні неповернуті позивачем кошти, розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 зупинений Одеським апеляційним судом до вирішення даного позову.

Позивач зазначає у позові та апеляційній скарзі, що спірні гроші він не отримував, а договір та розписку підписав проти справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку ОСОБА_2 .

Як вірно зазначено в рішенні суду, при здійсненні тиску на особу, відповідно до статті 231 ЦК України, суду було необхідним визначитись з інтересами особи, щодо якої може застосовуватись погроза, оскільки для визнання правочину недійсним внаслідок здійснення на особу тиску, інтерес особи в його системі цінностей має бути настільки суттєвим, щоб особа для його захисту від неправомірних посягань була згодна укласти невигідну для себе угоду.

Фактично, при укладенні такої угоди у особи існує єдина воля уникнути несприятливих наслідків, а така воля особи не повинна породжувати зобов`язання.

Психічний тиск здійснюється не шляхом завдання фізичних страждань особі, а шляхом погрози вчинення дій, які дана особа вважає для себе надзвичайно несприятливими.

Між тиском та укладанням угоди повинен бути причинний зв`язок.

Таким чином, позивачу необхідно довести суду, що угода була вчинена саме тому, що до нього застосовувався тиск.

Майбутнє зло, яке погрожують спричинити або спричинюють, має бути досить серйозним.

При цьому суд враховує декілька факторів:

-погроза має бути небезпечною чи вкрай невигідною для особи.

- чи є можливим реальне спричинення погрози.

- яка була вірогідність виконання погрози з урахуванням особистих якостей особи, що погрожує (чи може дана особа фізично виконати погрозу).

-яка є особа потерпілого, тобто як за звичайних обставин і такого роду тиску дана особа себе поводить (як теоретично дана особа мала б відреагувати на таку погрозу) та чи співрозмірна погроза з предметом угоди.

Як вбачається з матеріалів прави, у судовому засіданні суду першої інстанції позивач поясняв, що ОСОБА_2 , як його керівник, повідомив його про нестачу на підприємстві та під погрозою, що він ніде більше не знайде роботу, примусив укласти договір позики.

Окрім того, позивач стверджував, що відповідач висловлював і погрози на адресу життя та здоров`я його родини.

Які саме погрози, їх характер та шлях майбутньої реалізації, реальне її сприйняття ОСОБА_3 пояснити судам першої та апеляційної інстанцій не зміг, як і не надав належних доказів можливості реального спричинення погроз відповідачем, вірогідності виконання погроз, тощо.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що сама по собі погроза «не знайдеш іншої роботи» не може бути розцінена як небезпечна, не є співрозмірною із предметом угоди.

Допитані по справі свідки показали суду суду першої інстанції наступне:

ОСОБА_4 (дружина позивача) пояснила, що у вересні 2011 року її чоловік ОСОБА_1 повідомив їй, що на підприємстві, на якому він працює, виникла недостача. Відповідач ОСОБА_2 із підлеглими працівники привезли його до темної кімнати, де примусили підписати розписку про отримання у борг грошових коштів з датою 01 серпня 2011 року. Після вказаних подій чоловік був пригнічений, деякий час не розмовляв ні з ким. До органів поліції ніхто з родини з цього приводу не звертався, оскільки мати позивача вирішила все узгодити із ОСОБА_2 . Через деякий час мати позивача повідомила, що питання про спірні грошові кошти узгоджено із відповідачем в добровільному порядку. В лютому 2014 року, однак, відповідач звернувся до позивача з вимогою про повернення грошових коштів.

ОСОБА_5 (теща позивача) пояснила суду, що у вересні 2011 року позивач знаходився в пригніченому стані, заікався. Донька повідомила, що у зятя проблеми на роботі, йому приписали недостачу в 25 000 дол. США, яку він начебто має повернути своєму керівникові ОСОБА_2 . Відчим ОСОБА_1 проводив з позивачем бесіди та психологічне лікування. Зі слів доньки їй стало відомо, що мати позивача зверталась до відповідача зі спірного питання, оскільки була бухгалтером, начебто узгодила виниклий конфлікт. Після її смерті у 2014 році ОСОБА_2 почав вимагати повернення грошових коштів. Конкретно про обставини підписання такого договору не знає.

ОСОБА_6 (вітчим позивача) пояснив, що він є психіатром, психотерапевтом. 03 вересня 2011 року він оглядав позивача, у якого спостерігався ступорозний стан, хвилювання, напруга, депресія, невмотивований страх, логоневроз, зміна настрою. Зі слів його дружини та матері йому стало відомо про те, що у позивача існує виробничий конфлікт, начебто він підписав якусь розписку у зв`язку із виниклою недостачею. В подальшому йому стало відомо, що мати позивача вирішила зазначену проблему. Крім того, свідок показав, що знає позивача з дитинства, останній має неврологічну спадковість, з дитинства періодично заїкається, що є реакцією на невирішений стресовий фактор.

Однак, суд вірно критично оцінив показання вказаних свідків, оскільки вони є близькими родичами позивача, безпосередньо заінтересованими у розгляді справи на користь ОСОБА_1 , про обставини дізнались виключно зі слів позивача, безпосередньо свідками укладення спірного договору не були.

Крім того, їх показання спростовують такими матеріалами справи, як: текст договору позики, текст розписки, які складені не у вересні 2011 року, а 01 серпня 2011 року.

Час підписання договору позики, розписки позивачем шляхом надання доказів не спростовані, експертиза на предмет складання дати спірних документів не проводилась, стан позивача в момент їх складання за характером почерку не досліджувався.

Факт недостачі на підприємстві, який за твердженнями позивача став підставою насильницького укладення договору, позивачем не доведений.

Також колегія суддів приймає до уваги той факт, що до правоохоронних органів позивач зі спірного питання ніколи не звертався.

З часу висловленої відповідачем вимоги про повернення коштів у 2014 році, позивач з жодними вимогами, зокрема, про недійсність договору до суду, окрім даного позову в березні 2016 року, не звертався.

Як вбачається з тексту рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 листопада 2014 року про стягнення спірних коштів з позивача на користь ОСОБА_2 за даним договором позики, ОСОБА_1 був повідомлений про розгляд справи в суді, до суду не з`явився, правом пред`явлення зустрічного позову чи клопотань, які спростовували б доводи ОСОБА_2 , не скористався.

Крім того, надана позивачем картка амбулаторного хворого № 4067 із епікризом лікарні № 5 м.Одеси, не охоплюється часом укладення договору позики, як і не доводить психічного тиску на позивача в момент укладення договору позики. З даної медичної документації вбачається, що ОСОБА_1 встановленй діагноз «вегето-судинна дистонія на фоні остеохондрозу шийного відділу хребта».

Довідка (патогрофічний епікриз) від 25 жовтня 2016 року та довідка про проведене лікування НЦ «Антістресс» складені допитаним в процесі розгляду справи свідком - вітчимом позивача ОСОБА_6 , періодом спірних правовідносин не охоплюється, психічного тиску з боку відповідача при укладені договору позики не доводить.

За висновком судової психологічної експертизи від 18 червня 2019 року, емоційний стан позивача під час підписання 01 серпня 2011 року договору був викликаний психологічним тиском з боку ОСОБА_2 .

За змістом експертизи експертом із позивачем проведена бесіда, оцінені показання заінтересованих у розгляді справи свідків, медична документація, яка не містить інформації щодо предмета спору та враховано поліграфічне дослідження спеціаліста поліграфа від 03 червня 2018 року, яке надано адвокатом позивача вже у процесі розгляду справи.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, висновки за результатами поліграфних досліджень є доказом у суді за умови проведення судової психологічної експертизи із застосуванням комп`ютерного поліграфа.

У випадку проведення стандартного поліграфного тесту, висновок за його результатами може бути визнано доказом тільки за рішенням слідчого чи суду.

Експертиза із проведенням комп`ютерного поліграфа судом не призначалась, наданий позивачем стандартний поліграфічний тест суд обґрунтовано не взяв до уваги як доказ, оскільки суперечить національному технічному стандарт ДСТУ 8692:2016 Поліграфи. Технічні умови від 15 листопада 2016 року .

З урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягали.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що факт насильства у вигляді пихологічного тиску доведено зібраними матеріалами справи і не спростовано жодним доказом відповідача.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів зауважує, що жодних доказів того, що розписка складена під тиском, або ж під час її складення позивач не розумів значення своїх дій, останнім не надано. Вказане свідчить, що договір-розписка в силу статті 204 Цивільного кодексу України є дійсним, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Згідно зі статтею 231 Цивільного кодексу України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини:

1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи;

2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі;

3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Оскільки апелянт не довів, що оскаржувану розписку було складено із застосуванням фізичного чи психічного впливу, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 27.10.2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе