Справа № 156/327/21
Провадження № 2/156/270/21
Рядок статзвіту № 7
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 жовтня 2021 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Малюшевської І. Є.,

за участю секретаря судового засідання Киці Л.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції під час трансляції з Луцьким міськрайонним судом Волинської області у порядку загального позовного провадження в залі суду смт. Іваничі цивільну справу № 156/327/21

за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ,

до Іваничівської селищної ради Володимир-Волинського району Волинської області,

ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_4

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Держгеокадастру у Волинській області,

про визнання недійсним та скасування рішення селищної ради

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

Відповідач ОСОБА_3 ,

представник відповідача Пащук В.С.,

представник Іваничівської селищної ради Володимир-Волинського району Волинської області не з`явився;

представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Волинській області не з`явився;

в с т а н о в и в :

І. Короткий виклад обставин справи

Позивач звернувся до суду з позовом до Іваничівської селищної ради Володимир-Волинського району Волинської області, ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головне управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання недійсним та скасування рішення селищної ради Іваничівської селищної ради Іваничівського району Волинської області №36/9 від 21 червня 2019 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_3 », яким було передано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку з кадастровим номером земельної ділянки :00:003:0190 для будівництва індивідуального гаража площею 0,0024 га з земель житлової та громадської забудови селищної ради розташованих в АДРЕСА_1 та застосувати наслідки скасування рішення. Позов обґрунтований тим, що він є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25 липня 2017 року. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 липня 2017 року, номер запису про право власності 21540230.

Позивач зазначає, що згідно п. 1 Договору квартира трьох кімнатна, загальна площа квартири становить 67,5 кв.м., житлова площа - 39,2 кв.м. До квартири відносяться такі надвірні будівлі: хлів Б1, хлів-прибудівка - б, гараж Г-1. Відомості про надвірні будівлі також відображені у Витязі із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 липня 2017 року, а також у технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_2 , який виготовлений 19 серпня 2019 року.

Даним гаражем тимчасово користувався відповідач ОСОБА_3 з дозволу попереднього власника квартири ОСОБА_5 .

Після укладення договору купівлі-продажу він звернувся до ОСОБА_3 з вимогою звільнити гараж, оскільки він є новим власником квартири та усіх надвірних будівель. ОСОБА_3 в добровільному порядку відмовився виконати цю вимогу.

У вересні 2018 року він звернувся до Іваничівського районного суду Волинської області із позовом про усунення перешкод в користуванні приміщення гаража. Постановою Волинського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року позов було задоволено повністю, зобов`язано ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у користуванні власністю, а саме - гаражем, розташованим по АДРЕСА_1 , що відноситься до квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25 липня 2017 року.

11 жовтня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Іваничівського районного суду Волинської області із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та до Іваничівської селищної ради про визнання незаконним та скасування рішення Іваничівської селищної ради від 28 січня 1999 року № 7 в частині узаконення ОСОБА_6 - 1/5 частини гаража по АДРЕСА_1 та визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеному 25 липня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та посвідченому державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори і зареєстрованому у реєстрі №1111, в частині продажу гаража Г-1.

Ухвалою Іваничівського районного суду від 6 листопада 2019 року було відкрито провадження у справі № 156/1089/19, справу було призначено до судового розгляду. ОСОБА_1 , як відповідачу у даній справі, було вручено позовні матеріали. Із позовної заяви та долучених доказів до неї, ОСОБА_1 стало відомо, що на підставі рішення Іваничівської селищної ради №36/9 від 21 червня 2019 року ОСОБА_3 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража з кадастровим номером земельної ділянки :00:003:0190 площею 0,0024 га з земель житлової та громадської забудови селищної ради розташованих в АДРЕСА_1 та передано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку з кадастровим номером земельної ділянки :00:003:0190 площею 0,0024 га з земель житлової та громадської забудови селищної ради розташованих в АДРЕСА_1 .

Право власності на земельну ділянку було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 8 липня 2019 року, номер запису про право власності 32333629.

19 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Іваничівської селищної ради та до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області із зверненням щодо проведення перевірки законності передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_3 , на якій знаходиться гараж, який належить позивачу на праві приватної власності.

16 січня 2020 року Головне управління Держгеокадастру у Волинській області повідомило, що державна реєстрація земельної ділянки площею 0,0024 га з кадастровим номером :00:003:0190 проведена державним кадастровим реєстратором відділу Держгеокадастру в Іваничівському районі міськрайонного управління в Іваничівському районі та м. Нововолинську ГУ Держгеокадастру у Волинській області відповідно до ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та за заявою ОСОБА_3 - особи, якій за рішенням органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель комунальної власності. При цьому, зазначили, що у відповідності до ст. 71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

20 січня 2020 року Іваничівська селищна рада повідомила, що жителі будинку АДРЕСА_1 та депутат селищної ради даного округу підтвердили Актом обстеження, що гаражем, який розміщений за адресою АДРЕСА_1 ) користується ОСОБА_3 . Селищна рада не брала участі у судових засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 щодо усунення перешкод у користуванні гаражем, їм не було відомо про даний спір, і, оскільки, за ОСОБА_1 не було оформлено земельні ділянки під будівлями (квартири та гаража), тому дані обставини призвели до даної ситуації.

На адвокатський запит 24 березня 2021 року Іваничівська селищна рада надала копію заяви ОСОБА_3 щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, в якій він вказує, що спірна земельна ділянка знаходиться в АДРЕСА_1 біля його житлового будинку.

Позивач зазначає, що оскільки ОСОБА_3 не є власником житлових приміщень у житловому будинку по АДРЕСА_1 , тому він не має права на виділення земельної ділянки з прибудинкової території даного житлового будинку.

Із Викопіювання із картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) вбачається, що на земельній ділянці, право власності на яку було передано ОСОБА_3 , уже розташовані надвірні споруди, зокрема, і гараж, що належить ОСОБА_1 на праві власності.

У зв 'язку з тим, що ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку, на якій розташований гараж, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, він є правомірним землекористувачем так, як земля для будівництва даного гаражу була виділена попередньому власнику ОСОБА_7 , тому вважає, що рішення Іваничівської селищної ради від 21 червня 2019 року № 36/9 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_3 було прийнято з порушенням законодавства та підлягає скасуванню.

У зв`язку із вищенаведеним, він змушений звернутися до суду із даним позовом.

ІІ. Позиція учасників процесу

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали позовні вимоги з мотивів, наведених у позовній заяві та просили позов задовольнити у повному обсязі.

Разом з тим, адвокат Свередюк Ю.А. зазначила, що позивач являється належним власником цього гаражу і, застосовуючи положення ст. 120 ЗК України із ст.. 125 ЗК України, слід виходити з того що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості і встановленому законом порядку, право власності у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Вказані норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Оскільки позивач є власником гаража, що розташований на спірній земельній ділянці, тому передання її у власність ОСОБА_3 порушує принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги заперечив у повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позову. Заперечення щодо позову відповідач та його представник ОСОБА_4 обґрунтовують тим, що позивач, посилаючись на те, що виділена йому земельна ділянка була виділена попередньому власнику квартири АДРЕСА_3 не подав доказів, що остання виділялась ОСОБА_7 , і що при цьому було визначено її площу, межі, внесено інформацію про неї до Державного земельного кадастру, що було присвоєно кадастровий номер, розроблено та погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, тобто, що земельна ділянка була сформована як об`єкт цивільних прав і об`єкт користування; не надано позивачем і рішень про виділ земельної ділянки. Відтак, не довівши обставин набуття прав саме на дану земельну ділянку, позивач не довів і їх порушень.

Окрім того, аналіз судової практики та норм чинного законодавства вказує на те, що у відповідності до ст. 120 Земельного кодексу України набуття права власності чи права користування земельною ділянкою пов`язане виключно з набуттям права власності саме на такий жилий будинок, будівлю або споруду, який в розумінні чинного законодавства є об`єктом нерухомого майна. Отже, ніяке інше майно, розміщене на цій земельній ділянці, не забезпечує збереження такій третій особі її права власності чи користування на земельну ділянку. З урахуванням цього, доводи позивача про те, що з набуттям прав на гараж ним в порядку ст. 120 Земельного кодексу України набуто прав і на земельну ділянку є помилковими, оскільки спірний гараж за всіма ознаками (дерев`яний, без фундаменту) не є капітальною спорудою та нерухомим майном, а є тимчасовою спорудою без наслідків набуття прав на земельну ділянку.

Разом з тим, адвокат Пащук В.С. зазначає, що з долученого позивачем до позовної заяви копії договору купівлі -продажу квартири від 25.07.2017 року вбачається, що предметом купівлі-продажу є квартира. Саме квартира є об`єктом нерухомого майна і лише вона. Посилання в договорі на те, що до квартири відносяться надвірні будівлі аж ніяк не означає, що вони є частиною квартири, а вказує, що вони передаються покупцю також. Адже дані споруди фізично відокремлені та віддалені від квартири, вони також не об`єднанні з нею єдиним господарським призначенням і квартира може використовуватись без них. При цьому квартира є єдиним об`єктом нерухомого майна, що передається за даним договором купівлі-продажу. Підтвердженням цьому є те, що в п.2 договору зазначено, що право власності на вказану квартиру зареєстроване у Держаному реєстрі речових прав 22.05.2014 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 11. Інші ж надвірні споруди не є об`єктами нерухомого майна, оскільки під окремим реєстраційним номером, як об`єкти нерухомого майна в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не зареєстровані, з цих же причин в договорі купівлі-продажу квартири їх окремі реєстраційні номери як об`єктів нерухомого майна не вказані, оскільки вони відсутні, оскільки не розглядаються як об`єкти нерухомого майна.

З долученого позивачем до позовної заяви копії витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно №92754208 вбачається, що в реєстрі як об`єкт нерухомого майна, що має свій окремий реєстраційний номер 11 є квартира АДРЕСА_2 .

Надвірні будівлі та споруди у витягу Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно. як об`єкти нерухомого майна, не значаться, про них згадується лише в розділі додаткові відомості, що, однак, не надає їм статусу окремих об`єктів нерухомого майна, і відсутність у них своїх окремих реєстраційних номерів об`єктів нерухомого майна, як це передбачено ст. 15 Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" є цьому підтвердженням. Тож посилання позивача на те, що у Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно наявні відомості про спірний гараж та інші споруди як підстава набуття прав на земельну ділянку в порядку ст. 120 Земельного кодексу України слід розглядати як підміну понять.

Представник відповідача стверджує, що попереднім власником квартири АДРЕСА_2 не було оформлено (набуто) право власності чи право користування земельною ділянкою під гаражем. Рішень про надання попереднім власникам квартири АДРЕСА_3 земельної ділянки під будівництво будь-якого гаража Іваничівською селищною радою не приймалось, що останньою підтверджується. З цих же причин ні у позивача. ні у попередніх власників квартири АДРЕСА_3 , технічна документація на виділення земельної ділянки під гараж відсутня і позивачем даний факт не заперечується. Рішення від 28.01.1999р. Виконавчого комітету Іваничівської селищної ради про так зване узаконення 1/5 частини гаража ОСОБА_7 не можна ототожнювати із спірним гаражем, оскільки межі земельної ділянки під 1/5 частиною такого гаража не встановлювались, в натурі не визначались. Натомість, позивач, посилаючись на рішення селищної ради про узаконення будівництва гаража, на думку представника відповідача, помилково тлумачить його явно суб`єктивно. Адвокат Пащук В.С. вважає, що останнє слід розглядати виключно як дозвіл на будівництво, виданий із запізненням, оскільки будівництво було розпочате, і дане рішення аж ніяк не можна розглядати як рішення про розпорядження земельною ділянкою, жодного зазначення на це в самому рішенні немає. Крім того, навіть з доводів позивача технічна документація на квартиру та надвірні споруди на той час не існувала. При цьому земельна ділянка даним рішенням ради не надавалась і рішень щодо землі, як уже зазначалось, не приймалось, вирішувалось питання лише визнання існування на той час на невизначеній земельній ділянці землі 1/5 частини гаража, як тимчасової споруди. Відсутність рішень по земельній ділянці, встановлення її меж з прив`язкою на місцевості, розбіжності між 1/5 та цілим гаражем. При цьому позивачем не наведено доказів того, що узаконення будівництва в 1999 році 1/5 частини гаражу має відношення саме до тої земельної ділянки, що передана у власність ОСОБА_3 . Долучаючи до позовної заяви в якості доказів копії документів за підписом ОСОБА_5 , позивач, як стверджує представник відповідача, воліє не помічати, що в акті обстеження факту проживання жителів смт. Іваничі, який значиться в додатках як акт обстеження від 30.08.2018р. і складався комісією за участі цілого ряду свідків зазначено, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 25.07.2017р. гараж разом з квартирою гр. ОСОБА_1 не передавався, і дана обставина підтверджена особистим підписом ОСОБА_5 . Більше того, відповідно до висновку про результати розгляду звернення громадян Іваничівського ВП Горохівського відділу ГУНП у Волинській області від 31.07.2018р. та сама ОСОБА_5 ще раз підтвердила в поліції, що при укладенні договору повідомила ОСОБА_1 що квартира продається без гаража і це також підтверджується поясненнями свідків наданими працівникам поліції. Тож позивачем не доведено, що з набуттям прав на квартиру ним також було набуто право саме на ту тимчасову споруду гаража, яка знаходиться на земельній ділянці, що передана у власність ОСОБА_3 . Рішення ж суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Відтак, відповідач вважає, що відповідно до ч.2 ст. 120 Земельного кодексу України та правових позицій Верховного Суду, власники квартири АДРЕСА_3 не набули належним чином прав на земельну ділянку, а остання не могла перейти позивачу.

Представник відповідача зазначає, що позивач вважає, що, уклавши договір купівлі-продажу квартири від 25.07.2017 р., він в порядку ст. 120 Земельного кодексу України набув і прав на земельну ділянку під гаражем. Однак, відповідно до ч.6 ст. 120 Земельного кодексу України істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Договір купівлі-продажу квартири від 25.07.2017р. не містить кадастрового номеру земельної ділянки та розмірів земельної ділянки. Крім того, земельна ділянка на момент укладення даного договору не була внесена відповідно до пункту 9, 10, ст. 79-1 Земельного кодексу України до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та не була зареєстрована у Державному земельному кадастрі, тому на момент придбання позивачем квартири не була об`єктом цивільних прав.

За договором купівлі-продажу квартири від 25.07.2017 р. вбачається, що предметом купівлі-продажу є квартира. Однак, позивач наполягає, що уклавши договір про купівлю квартири. він набув в порядку ст. 120 Земельного кодексу України прав на земельну ділянку під гаражем. Беззаперечним є той факт, що квартири і гараж є відокремленими і віддаленими спорудами. Тож очевидно, що земельна ділянка під багатоквартирним будинком і земельна ділянка під гаражем чи іншою надвірною спорудою не є однією і тією ж земельною ділянкою. Це різні земельні ділянки, з різним місцезнаходженням, різними розмірами, різним цільовим призначенням. Тобто, набувши прав на квартиру, що в будинку на одній земельній ділянці не можна автоматично набути прав на іншу земельну ділянку, на якій такий об`єкт нерухомого майна як придбана квартира відсутня. Тож за даних об`єктивних обставин, на думку представника відповідача, застосування ст. 120 Земельного кодексу України для задоволення позовних вимог не є можливим. Окрім того, перехід права користування земельною ділянкою при переході права власності на будівлі стосується житлового будинку, крім багатоквартирного, про що прямо зазначено в ч.6 ст. 120 Земельного кодексу України.

Земельна ділянка під багатоквартирним будинком в будинку АДРЕСА_1 у користування підприємства по управлінню цим будинком не надавалась, містобудівна та землевпорядна документація не розроблялась, прибудинкова територія не визначалась, а об`єднання співвласників багатоквартирного будинку за даною адресою не створювалось.

Разом з тим, відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія визначається на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації. Рішень Іваничівської селищної ради про затвердження містобудівної та землевпорядної документації та визначення прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 не приймалось. Натомість, відповідачу ОСОБА_3 рішенням Іваничівської селищної ради від 20.09.2018р. № 29/57 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального гаражного будівництва. А рішенням від 21 червня 2019р. № 36/9 Іваничівською селищною радою було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража з кадастровим номером земельної ділянки :00:003:0190 площею 0,0024 га з земель житлової та громадської забудови селищної ради. І лише після виготовлення землевпорядної документації по ній, встановлення меж, присвоєння кадастрового номеру сформувалась як об`єкт цивільного права та була передана ОСОБА_3 .

Позивач просить визнати недійсним та скасувати рішення Іваничівської селищної ради Іваничівського району Волинської області від 21.06.2019р. №36/9 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_3 . Однак, представник відповідача вказує, що до позовної заяви не додано доказів протиправності оскаржуваного рішення. Надана відповідачу ОСОБА_3 у власність земельна ділянка перебувала у власності Іваничівської селищної ради, яка попередньо у користування нікому передана не була. Доказів такої передачі позивачем суду не подано. Без виготовлення землевпорядної документації, встановлення меж та присвоєння кадастрового номеру, земельна ділянка як об`єкт цивільного права сформована не була, а тому не надавалась та не могла надаватись у користування власників квартири АДРЕСА_3 . Позивачем не подано доказів, що по даній земельній ділянці для власників квартири АДРЕСА_3 виготовлялась землевпорядна документація, що при такій передачі встановлювалися межі та присвоювався кадастровий номер, а сама земельна ділянка до 2018-2019років існувала як окремий об`єкт цивільного прав. Не подано доказів державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та державної реєстрації прав на дану земельну ділянку. Не подано позивачем доказів того, що згаданий в договорі купівлі-продажу гараж є саме тою тимчасовою спорудою, земельну ділянку під якою передано відповідачу ОСОБА_3 . Так само не надано доказів набуття тимчасовою спорудою статусу окремого об`єкта нерухомого майна, внесення її як об`єкта нерухомого майна в державний реєстр речових прав, присвоєння їй окремого реєстраційного номеру як об`єкту нерухомості, тощо.

Представник відповідача вважає, що оскільки, до передачі ОСОБА_3 земельної ділянки на останню землевпорядна документація не виготовлялась, її межі не встановлювались, кадастровий номер не присвоювався, земельна ділянка як об`єкт цивільного права сформована не була, її державна реєстрація у Державному земельному кадастрі не здійснювалась, державна реєстрація прав на земельну ділянку за кимось іншим не проводилась, якщо гараж статусу окремого об`єкта нерухомого майна не набув, як об`єкта нерухомого майна в державний реєстр речових прав не внесений, окремого реєстраційного номеру як об`єкту нерухомості не отримав, то відсутня протиправність рішення Іваничівської селищної ради Іваничівського району Волинської області від 21.06.2019р. № 36/9 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_3 ».

Вказує на відсутність перешкод для реалізації позивачем, як зацікавленої особи, реалізувати належним чином свої права на земельну ділянку до передачі її ОСОБА_3 та звернутися в селищну раду, отримати дозвіл на розробку проекту та погодити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, вчинити необхідні реєстраційні дії.

Відтак, представник відповідача позовні вимоги вважає такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не підтверджені належними доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідач Іваничівська селищна рада Володимир-Волинського району Волинської області не скористалася наданим їй правом та відзиву на позов не подала.

Третьою особою на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головне управління Держгеокадастру у Волинській області позиції щодо спору не висловлено.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 11.05.2021 року позовну залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення зазначених у такій недоліків.

Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 25.05.2021 року, у зв`язку із усуненням допущених у ній недоліків, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, проведення розгляду справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження з викликом осіб. Встановлено відповідачу п`ятднадцятиденний строк для подання відзиву, позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подачі відповіді на відзив, відповідачу - п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подачі заперечення.

Протокольною ухвалою суду від 30.06.2021 року представнику відповідача було продовжено строк для подачі відзиву на позовну заяву до 15.07.2021 року та відкладено підготовче судове засідання.

09.07.2021 року ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У матеріалах справи міститься клопотання Іваничівської селищної ради Володимир-Волинського району Волинської області від 23.06.2021 року про розгляд справи без участі представника за наявними письмовими матеріалами у справі.

У матеріалах справи також містяться пояснення від 17.06.2021 року третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головне управління Держгеокадастру у Волинській області щодо неможливості прибуття в судове засідання представника та відсутність заперечень щодо розгляду справи без участі представника. Питання щодо врегулювання спору залишено на розсуд суду.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Розгляд справи проведено без участі представника відповідача Іваничівської селищної ради Володимир-Волинського району Волинської області та представника третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головного управління Держгеокадастру у Волинській області.

ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи

Рішенням виконавчого комітету Іваничівської селищної ради від 28.01.1999 року № 7 вирішено узаконити ОСОБА_7 , АДРЕСА_4 , в тому числі 1/5 чатини гаража (а.с.42).

Згідно відповіді КП «Волинського обласного бюро технічної інвентаризації» Волинської обласної ради № 2052 від 02.07.2019 року з матеріалів інвентаризаційної справи на квартиру за адресою АДРЕСА_4 встановлено, що ОСОБА_7 із замовленням про виготовлення технічної документації в Бюро зверталися (а.с.45-55).

ОСОБА_8 є власником квартири, що знаходиться АДРЕСА_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 25 липня 2017 року (а.с.14-15).

Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 липня 2017 року, номер запису про право власності 21540230, що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 92754208 від 25.07.2017 року (а.с.16).

Згідно п. 1 Договору квартира за АДРЕСА_2 є трьохкімнатною, загальною площею квартири - 67,5 кв.м., житловою площею - 39,2 кв.м. До квартири відносяться такі надвірні будівлі: хлів Б1, хлів- прибудівка - б, гараж - Г.

Відомості про надвірні будівлі також відображені у Витязі із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 липня 2017 року, а також у технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_2 , який виготовлений 19 серпня 2019 року (а.с.17-19).

До моменту купівлі-продажу, за усною угодою із колишнім власником ОСОБА_9 ,. гаражем користувався відповідач ОСОБА_3 , який тривалий час, на вимогу позивача, відмовлявся добровільно звільнити приміщення гаража.

У вересні 2018 року позивач звернувся до Іваничівського районного суду Волинської області із позовом про усунення перешкод в користуванні приміщенням гаража.

Постановою Волинського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 було задоволено повністю, зобов`язано ОСОБА_3 не чинити йому, перешкод у користуванні власністю, а саме - гаражем, розташованим біля будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25.07.2017 року (а.с.20-21).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, у постанові Волинського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року по справі № 156/822/18, яка набрала законної сили 26.09.2019 року, апеляційним судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 25.07.2017 року позивач ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 , до якої відносяться надвірні будівлі: хлів - Б1, хлів-прибудівка - б, гараж - Г і право власності позивача на придбане майно, у тому числі і на гараж, зареєстроване у встановленому законом порядку. Також, судом апеляційної інстанції було встановлено похідний характер права ОСОБА_3 від прав колишнього власника - ОСОБА_5 на користування гаражем.

Відтак, в ході розгляду даної цивільної справи не підлягають доказуванню вищевказані обставини в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Згідно висновку сектору містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Іваничівської районної державної адміністрації № 28 від 14.05.2019 року ОСОБА_3 було погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів, загальною площею 0,0024 га, яка знаходиться в межах АДРЕСА_1 (а.с.115).

Із Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-021 від 22.04.2021 року вбачається, що відділом у Іваничівському районі міськрайонного управління в Іваничівському районі та м. Нововолинську Головного управління Держгеокадастру у Волинській області 27.05.2019 року на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0024 га для будівництва індивідуальних гаражів з кадастровим номером :00:003:0190, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.38-39).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 254004014 від 22.04.2021 року вбачається, що 27.05.2019 року відділом у Іваничівському районі міськрайонного управління в Іваничівському районі та м. Нововолинську Головного управління Держгеокадастру у Волинській області за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:003:0190 площею 0,0024 га (а.с.40-41).

Із Викопіювання із картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) вбачається, що на земельній ділянці, право власності на яку було передано ОСОБА_3 , уже розташовані надвірні споруди (а.с.44).

11 жовтня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Іваничівського районного суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та до Іваничівської селищної ради про визнання незаконним та скасування рішення Іваничівської селищної ради від 28 січня 1999 року № 7 в частині узаконення ОСОБА_6 - 1/5 частини гаража по АДРЕСА_1 та визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеному 25 липня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та посвідченому державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори і зареєстрованому у реєстрі №1111, в частині продажу гаража Г-1, що підтверджується ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 6 листопада 2019 року про відкриття провадження у справі №156/1089/19 (а.с.22-24).

Як стверджує позивач, із позовної заяви та долучених до неї доказів у справі №156/1089/19, йому стало відомо, що на підставі рішення Іваничівської селищної ради №36/9 від 21 червня 2019 року ОСОБА_3 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража з кадастровим номером земельної ділянки :00:003:0190 площею 0,0024 га з земель житлової та громадської забудови селищної ради розташованих в АДРЕСА_1 та передано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку з кадастровим номером земельної ділянки :00:003:0190 площею 0,0024 га з земель житлової та громадської забудови селищної ради розташованих в АДРЕСА_1 . Право власності на земельну ділянку було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 8 липня 2019 року, номер запису про право власності 32333629.

19 грудня 2019 року позивач звернувся до Іваничівської селищної ради та до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області із зверненням щодо проведення перевірки законності передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_3 на якій знаходиться гараж, який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с.32-33).

Із відповіді Головного управління Держгеокадастру у Волинській області 16 січня 2020 року вбачається, що державна реєстрація земельної ділянки площею 0,0024 га з кадастровим номером :00:003:0190 проведена державним кадастровим реєстратором відділу Держгеокадастру в Іваничівському районі міськрайонного управління в Іваничівському районі та м. Нововолинську ГУ Держгеокадастру у Волинській області відповідно до ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та за заявою ОСОБА_3 - особи, якій за рішенням органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель комунальної власності. При цьому, зазначено, що у відповідності до ст. 71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження (а.с.34).

Із відповіді Іваничівської селищної ради від 20 січня 2020 року вбачається, що жителі будинку АДРЕСА_1 та депутат селищної ради даного округу підтвердили Актом обстеження, що гаражем, який розміщений за адресою АДРЕСА_1 ) користується ОСОБА_3 . Констатовано, що селищна рада не брала участі у судових засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 щодо усунення перешкод у користуванні гаражем, їм не було відомо про даний спір, і, оскільки за позиваечм не було оформлено земельні ділянки під будівлями (квартири та гаража), тому дані обставини призвели до даної ситуації (а.с.35).

На адвокатський запит 24 березня 2021 року Іваничівська селищна рада надала копію заяви ОСОБА_3 від 17.09.2018 року щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, в якій він вказує, що спірна земельна ділянка знаходиться в АДРЕСА_1 біля його житлового будинку (а.с.28, 36).

V. Застосоване судом законодавство

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У відповідності з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 2 ЗК України визначено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Згідно із ч. 2 ст. 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до ст. 5 ЗК України земельне законодавство базується на таких принципах, зокрема: поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення раціонального використання та охорони земель.

Таким чином, реалізація органами державної влади та органами місцевого самоврядування повноваження у сфері земельних відносин повинна відбуватися у відповідності із завданням та принципами земельного законодавства України. Наслідком реалізації таких повноважень є реальне та ефективне впорядкування земельних відносин з метою забезпечення прав та задоволення інтересів, як набувачів земель, так і відповідних територіальних громад, держави.

Статтею 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно п.6 ч.1 ст. 81 Кодексу громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Статтею 83 Земельного кодексу України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 118 Земельного кодексу України встановлений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянам.

Зокрема, у відповідності до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Частиною 7 ст. 118 Земельного кодексу передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 2 ст. 120 Земельного кодексу України передбачено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до частини першої статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Частиною 6 статті 186 Земельного кодексу України передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта, подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Частинами першою, другою статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Відповідно до ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно пункту 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №13 від 01.03.2013 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» земельні відносини, суб`єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об`єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю. Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16,21,393 ЦК України, статтею 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У відповідності до ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналогічна норма міститься в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

VI. Висновки суду

Щодо обраного позивачем способу захисту, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно до статті 152 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь -яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина статті 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним рішення є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Так, позивач просить визнати недійсним та скасуванти рішення селищної ради Іваничівської селищної ради Іваничівського району Волинської області від № 36/9 від 21 червня 2019 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_3 », яким було передано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку з кадастровим номером земельної ділянки :00:003:0190 для будівництва індивідуального гаража площею 0,0024 га з земель житлової та громадської забудови селищної ради розташованих в АДРЕСА_1 та застосувати наслідки скасування рішення: скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 32333629 зареєстрований 8 липня 2019 року державним реєстратором Єдинак Оленою Олександрівною Іваничівської районної державної адміністрації у Волинській області та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0024 га з кадастровим номером :00:003:0190 проведену державним кадастровим реєстратором відділу у Іваничівському районі Міськрайонного управління в Іваничівському районі та м. Нововолинську Головного управління Держгеокадастру у Волинській області проведено 27 травня 2019 року та скасувати запис у Поземельній книзі на таку ділянку.

Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 457/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Жовнер проти України» від 29.06.2004, «Меллахер та інші проти Австрії» від 19.12.1998, «Пайн Веллі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 зазначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що виникають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування»/«законні сподівання» особи. При цьому, у змісті рішення у справі «Пайн Веллі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 Європейський суд з прав людини зазначив, що «правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Уклавши, 25 липня 2017 року з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири, до якої належать надвірні будівлі (хлів Б1, хлів - прибудівка - б, гараж Г), ОСОБА_1 , який є останнім законним набувачем вказаного майна, набув права «правомірного очікування» та «законного сподівання» щодо отримання у власність і земельної ділянки, на якій розташована надвірна будівля - гараж, і таке право підлягає судовому захисту.

Вищенаведеними фактами також підтверджується, що у позивача наявний майновий охоронюваний законом інтерес на отримання даної земельної ділянки у власність, який у відповідності до ст. ст. 2, 4, 5 ЦПК України та ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України підлягає судовому захисту.

Згідно пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

На думку суду, обраний позивачем спосіб захисту є ефективним, оскільки застосування такого приведе до реального поновлення порушеного права, виключить подальші протиправні рішення та дії щодо предмета спору та не призведе до необхідності повторного звернення до суду та попередить ситуацію правової невизначеності.

Як встановлено судом та вказується представником відповідача, попереднім власником квартири АДРЕСА_2 - ОСОБА_6 не було оформлено (набуто) право власності та право користування спірною земельною ділянкою. Проте, попереднім власником вчинено дії щодо узаконення частини гаража, а також виготовлено технічну документацію.

За змістом пунктів 32 35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003, майном у значенні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Суд не погоджується із твердженням представника відповідача про відсутність у ОСОБА_6 права користування спірною земельною ділянкою, так як наявність такого права є очевидним, логічним та випливає з рішення виконавчого комітету Іваничівської селищної ради про узаконення 1/5 частини гаража з огляду на розміщення гаража на спірній земельній ділянці, яка необхідна, щонайменше, для розташування та обслуговування такого гаража.

Твердження представника відповідача, що у зв`язку із неоформленням ОСОБА_6 права власності чи права користування на спірну земельну ділянку, тому у подальшому, не могло й виникнути переходу такого права, визначеного приписами ст. 120 Земельного кодексу України, до ОСОБА_1 спростовано встановленими обставинами у постанові Волинського апеляційного суду від 26.09.2019 року.

Так, під час перегляду рішення Іваничівського районного суду Волинської області у справі № 156/822/18 апеляційним судом було встановлено, що право власності ОСОБА_1 на придбане згідно договору купівлі-продажу від 25.07.2017 року майно (квартира АДРЕСА_2 , до якої відносяться надвірні будівлі: хлів - Б1, хлів-прибудівка - б, гараж - Г ), у тому числі і на гараж, зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідним Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 92754208 від 25.07.2017 року (а.с.16). Слід вказати, що ОСОБА_1 не обмежений законодавством у часі щодо оформлення права власності на земельну ділянку, розташовану під гаражем, який відноситься до квартири АДРЕСА_2 та який позивач придбав 25.07.2017 року згідно договору купівлі-продажу.

Зважаючи на наведене, суд критично ставиться до тверджень представника відповідача про те, що гараж не є будівлею, а тимчасовою спорудою, і не являється нерухомим майно, та не наділений ознаками нерухомого майна і не містить окремого реєстраційного номера, оскільки висновками апеляційного суду встановлене протилежне, а саме те, що право власності, в тому числі і на гараж, зареєстроване у встановленому законом порядку, а право власності на майно в силу ст. 321 ЦК України, є непорушним. Слідуючи наведеному, судом відхиляються усі докази, подані сторонами на підтвердження чи спростування характеризуючих ознак гаража, в тому числі і щодо правового статусу гаража відносно квартири, як речі і приналежності.

На підставі зроблених апеляційним судом при розгляді цивільної справи № 156/822/18 висновків щодо належної реєстрації ОСОБА_1 права власності на майно за договором купівлі-продажу від 25.07.2017 року, у тому числі і на гараж, який розташований на спірній земельній ділянці, суд дійшов висновку, що таким чином надання у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки порушує принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою.

Суд погоджується із твердженнями представника відповідача, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 25.07.2017 року, спірна земельна ділянка не була сформована як об`єкт цивільного права в силу положень п.п.9, 10 ст.79-1 Земельного кодексу України, а сам договір не містить істотної умови щодо зазначення кадастрового номера земельної ділянки, що передбачено ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України. Проте, слід зазначити, що право власності на майно позивачем набуто на підставі договору купівлі-продажу, який є чинним і не визнаний недійсним в судовому порядку, предметом даного договору, є не лише квартира, як зазначає представник відповідача, але й надвірні будівлі, в тому числі і гараж, що в подальшому надає право ОСОБА_1 вчинити дії щодо оформлення права власності і на земельну ділянку, як об`єкта цивільних прав.

Нормами статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі -продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

Частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час придбання позивачем гаражу липень 2017 року) передбачала, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України).

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Судом враховано правовий висновок, викладений в постановах Верховного Суду України від 12.10.2016 у справах за № 6-2225цс 16 та № 6-2099цс 16, 6-2цс 15 від 11.02.2015 року, згідно якого, застосовуючи положення ст. 120 ЗК України у поєднанні із ст. 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Крім того, пунктом «є» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Такі норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими норами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та земельної ділянки та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, у позивача, що набув право власності на гараж, яке зареєстроване у встановленому законом порядку, виникло право на спірну земельну ділянку, що відповідає вимогам статті 120 ЗК України. Відтак до ОСОБА_1 перейшло право на земельну ділянку, на якій розміщене нерухоме майно - гараж, що необхідна для його обслуговування.

Відповідно до положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

З урахуванням наведених норм матеріального права підстави для задоволення позову власника чи користувача є встановлення факту порушення його прав та існування перешкод у здійснення ним цих прав.

Рішення органу місцевого самоврядування від 21.06.2019 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачу ОСОБА_3 є неправомірними та такими, що порушує права позивача, як належного власника нерухомого майна, що знаходиться на спірній земельній ділянці.

Тож суд приходить до переконання, що твердження представника відповідача про те, що рішення селищної ради жодним чином не порушує права позивача, як власника гаража, який не є належним чином зареєстрований, не заслуговують на увагу, адже спростовується вищенаведеним. Крім того, слід зазначити, що ще з самого початку, при розгляді заяви ОСОБА_3 від 17.09.2018 року та винесенні рішення за результатами розгляду даної заяви Іваничівською селищною радою 20.09.2018 року №20/57 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального гаражного будівництва громадянину ОСОБА_3 », передувало складення 30.08.2018 року Акту обстеження факту проживання жителів смт. Іваничі, згідно якого зі слів жителів-сусідів та ОСОБА_5 встановлено, що гараж був придбаний ОСОБА_3 і по сьогоднішній день він користується ним. Проте, документів щодо належного набуття права власності ним не долучено, не досліджено, не перевірено. Так, право власності містить три складові: право володіння, право користування, право розпорядження, відтак право тимчасового користування ОСОБА_3 , яке виникло на усній домовленості, не породжує в останнього права власності в класичному розумінні цього поняття. Суд вважає, що вже з цього моменту було порушено право власності ОСОБА_1 , як правомірного власника гаража.

Оскільки судом задоволено позов в частині скасування рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки відповідачу ОСОБА_3 , що стало підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку, то така реєстрація також підлягає скасуванню, оскільки є похідною від рішення, яке скасовано.

Усі інші доводи відповідача є безпідставними, оскільки не позбавляють ОСОБА_1 права на отримання у передбачений законом порядок земельної ділянки необхідної для обслуговування об`єкту нерухомого майна власником якого він є.

Твердження відповідача, що самою попередньою власницею гаража давались свідчення, що вона гараж ОСОБА_1 не продавала, пояснення свідків-сусідів, твердження про правомірність користування гаражем відповідачем судом до уваги не беруться, оскільки спростовуються доказами, що містяться в матеріалах справи.

Слід зазначити також те, що очевидним є в даній справі вживання відповідачем ОСОБА_3 «права на зло», яке виразилося в тому, що він, достовірно знаючи про наявність у нього спору з ОСОБА_1 щодо гаража, який відноситься до квартири АДРЕСА_2 , в результаті якого 13.09.2018 року ОСОБА_1 було подано до Іваничівського районного суду Волинської області позовну заяву до нього про усунення перешкод в користуванні приміщенням такого гаража (цивільна справа № 156/822/18), 17.09.2018 року подав до Іваничівської селищної ради Волинської області заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для гаражного будівництва орієнтовною площею 0,0024 га, зазначивши, що така знаходиться в АДРЕСА_1 біля його житлового будинку.

Такий цивільно-правовий інструментарій, на переконання суду, відповідачем ОСОБА_3 застосовано для недопущення у будь-який спосіб використання та розпорядження позивачем ОСОБА_1 гаража, який був предметом спору при розгляді цивільної справи № 156/822/18.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частинами першою, четвертоюстатті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

VII. Судові витрати

У відповідності до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Представником позивача при поданні позовної заяви до Іваничівського районного суду Волинської області надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати в розмірі 23 700 грн. Судові витрати на оплату судового збору відсутні у зв`язку із звільненням позивача від сплати таких відповідно до підп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір». У зв`язку із задоволенням позову, судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно в розмірі 908,00 грн.

В судових дебатах представником позивача зроблено усну заяву про подання додаткових доказів в обґрунтування розміру понесених судових витрат в порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що відповідно до ч.ч.1-3 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Рішення суду складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. У разі необхідності у резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат. (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).

Також суд дійшов висновку про наявність правових підстав до призначення судового засідання для вирішення питання про розподіл понесених позивачем судових витрат у справі на 14:30 год. 04 листопада 2021 року.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 5, 10-13, 76-83, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Іваничівської селищної ради Володимир-Волинського району Волинської області, ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання недійсним та скасування рішення селищної ради задовольнити повністю.

Визнати недійсним та скасувати рішення Іваничівської селищної ради Іваничівського району Волинської області №36/9 від 21 червня 2019 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_3 », яким було передано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку з кадастровим номером земельної ділянки :00:003:0190 для будівництва індивідуального гаража площею 0,0024 га з земель житлової та громадської забудови селищної ради розташованих по АДРЕСА_1 .

Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 32333629 зареєстрований 8 липня 2019 року державним реєстратором Єдинак Оленою Олександрівною Іваничівської районної державної адміністрації у Волинській області.

Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0024 га з кадастровим номером :00:003:0190 проведену державним кадастровим реєстратором відділу в Іваничівському районі міськрайонного управління в Іваничівському районі та м. Нововолинську Головного управління Держгеокадастру у Волинській області проведено 27 травня 2019 року та скасувати запис у Поземельній книзі на таку ділянку.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 908,00 (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.) судового збору.

Призначити судове засідання для вирішення питання відшкодування судових витрат на 04 листопада 2021 року о 14:30 год.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація щодо сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканець: АДРЕСА_4 ;

Представник позивача: адвокат Свередюк Юлія Анатолівна, діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 431 від 24.12.2009 року, адреса: вул. Гагаріна, буд. 6, м. Нововолинськ, Волинська область;

Відповідач: Іваничівська селищна рада Володимир-Волинського району Волинської області, , місцезнаходження: вул. Грушевського, 13, смт. Іваничі Володимир-Волинський район, Волинська область;

Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканця: АДРЕСА_5 );

Представник відповідача: адвокат Пащук Володимир Сергійович, діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 337 від 12.06.2007 року, адреса: АДРЕСА_6 ;

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Волинській області (, місцезнаходження: вул. Винниченка, буд. 67 м. Луцьк, Волинська область).

Повний текст рішення виготовлено 29 жовтня 2021 року.

Суддя І. Є. Малюшевська