ПОСТАНОВА

Іменем України

21 жовтня 2021 року м. Кропивницький

справа № 394/1050/20

провадження № 22-ц/4809/1094/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Карпенка О.Л.,

за участі секретаря Завітневич О. І.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 25 березня 2021 року у складі судді Партоліної І. П. і

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі ТОВ «Вердикт Капітал») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором № 69001 від 08.11.2013 в розмірі 87 687,75 грн, витрати на сплату судового збору у розмірі 2 102 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 08.11.2013 між відповідачем та ПАТ «Астра Банк» був укладений кредитний договір № 69001, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 170 000 грн зі сплатою 12,00% річних.

За умовами кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит на умовах та в порядку, визначеному кредитним договором, а позичальник в свою чергу зобов`язувався здійснити сплату грошових коштів шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань з метою погашення заборгованості за виданим кредитом та процентами.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позивачальникові кредитні кошти на загальну суму 170 000 грн.

02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Астра Банк» відступило ПАТ «Дельта Банк», а ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту № 69001 від 08 листопада 2013 року.

11 жовтня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір № 2018/К про віступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило позивачеві, а позивач набув право вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту № 69001 від 08 листопада 2013 року.

За період користування кредитними коштами позичальником здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте заборгованість позичальника за кредитним договором в повному обсязі не погашена та станом на 23 жовтня 2020 року становить 87687,75 грн, з яких: 65 254 грн 50 коп заборгованість за кредитом (за тілом кредиту), 14 190 грн заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги, 8 243,25 грн заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості).

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 25 березня 2021 рокупозов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» суму кредитної заборгованості у розмірі 87 687 грн 75 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» судовий збір у розмірі 2 102 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 20000 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано розмір заборгованості за кредитним договором, не доведено своєчасність сплати кредитних коштів та у відповідності до графіку платежів, а тому суд першої інстанції вважав, що наявні всі підстави для задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 25 березня 2021 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом не досліджувалась первинна документація, додана до позовної заяви, а висновки суду першої інстанції суперечать з`ясованим у судовому засіданні обставинам.

Крім того, суд першої інстанції порушив порядок ведення процесу, вийшов за межі позовних вимог, не вірно визначив суму судового збору та не застосував закон, який підлягав застосуванню до правовідносин, які виникли між сторонами.

Відповідач вважає, що фактор за договором факторингу, який є видом відступлення права вимоги, повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ, разом з тим, інформація про ТОВ «Вердикт Капітал» в такому реєстрі не міститься.

Також зазначає, що за договором факторингу мають бути передані документи, які підтверджують зобов`язання та його розмір, але позивач не надав помісячного розрахунку заборгованості, яка існувала на дату укладення договору факторингу.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги виключно договорами про відступлення прав та розрахунком заборгованості, які в свою чергу не містять інформації про нарахування саме такої суми, її складових, даних про внесення відповідачем платежів та строку розрахунку заборгованості, а фактично є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум, як наслідок, не можуть бути доказом безпірності розміру грошових вимог банку до відповідача.

ТОВ «Вердикт Капітал» не надало до суду першої інстанції первинних бухгалтерських документів стосовно видачі кредиту та його часткового погашення, а тому відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку, є правильними.

Щодо вимог позивача про стягнення на свою користь витрат на правову допомогу, відповідач зазначає, що ТОВ «Вердикт Капітал» не надало до суду першої інстанції доказів здійснення таких витрат саме в сумі 20 000 грн, оскільки платіжне доручення містить суму 200 000 грн.

Крім того, витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 грн є необґрунтованими та такими, що не підлягають стягненню.

Також, судом першої інстанції при винесенні рішення не надано оцінки заявленого відповідачем клопотання про визнання письмового доказуненалежним та недопустимим, а саме виписки з Договору купівлі-продажу прав вимоги, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т. В. від 02.12.2013 за № 1533.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду адвокат Мельник О. О., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник ТОВ «Вердикт Капітал» в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином та надіслав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі позивача.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки позивач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, суд вирішив розглянути справу без його участі, що відповідає положенням статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 листопада 2013 року між відповідачем та ПАТ «Астра Банк» укладений кредитний договір № 69001, за умовами якого банк надав позичальникові кредит у розмірі 170 000 грн зі сплатою 12,00 % річних.

Згідно пункту 2 укладеного кредитного договору кредитор надає на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредиту терміном користування з 08 листопада 2013 року по 08 листопада 2020 року в сумі 170 000 грн.

Порядок нарахування, сплати процентів з користування кредитом та повернення кредиту врегульовано підпунктами 2.1-2.3 кредитного договору.

Також, до кредитного договору долучено додатки за підписами сторін щодо виконання умов договору.

02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Астра Банк» відступило ПАТ «Дельта Банк», а ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту № 69001 від 08 листопада 2013 року.

11 жовтня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір № 2018/К про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило позивачеві, а позивач набув право вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту № 69001 від 08 листопада 2013 року.

За вказаним договором позивач набув права вимоги банку до позичальника(боржника)- ОСОБА_1 , про що свідчить витяг із додатку №1 до вищевказаного договору.

Повноваження ОСОБА_2 щодо права вчиняти юридичні дії від імені ТОВ «Вердикт Капітал» матеріалами справи підтверджено, атакож підтверджено реєстрацію фінансової установи ТОВ «Вердикт Капітал» Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 23 жовтня 2020 року становить 87 687,75 грн, з яких 65 254 грн 50 коп заборгованість за кредитом (за тілом кредиту), 14 190 грн заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги, 8 243,25 грн заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості в межах строку дії кредитного договору), про що обумовлено у п.2 договору від 11.10.2019.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разівідсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Уразі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦКУкраїни).

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Матеріалами справи підтверджується, що 08 листопада 2013 року між відповідачем та ПАТ «Астра Банк» укладений кредитний договір № 69001 на придбання автомобіля (а. с. 7-24).

Згідно пункту 2 укладеного кредитного договору кредитор надає на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредиту терміном користування з 08 листопада 2013 року по 08 листопада 2020 року в сумі 170 000 грн зі сплатою 12,00 % річних.

За умовами пункту 2.2. кредитного договору, кредит надається позичальникові шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок автосалону/на поточні рахунки отримувачів на наступні потреби:

- на купівлю автомобіля Citroyen Berlingo, Універсал-В, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 для споживчих потреб;

- на сплату комісійної винагороди банку, що визначена у пункті 2.1. цього договору;

- на сплату страхового платежу на перший рік страхування за договором комплексного страхування позичальника від нещасних випадків та фінансових ризиків згідно п. 2.5.2. цього договору.

За змістом п. 2.4. договору щомісячний платіж вноситься до 08 числа кожного місяця, в розмірі 3 001 грн до 04.11.2014, а починаючи з 05.11.2014 розмір щомісячного платежу періодично перераховується в залежності від розміру плаваючої процентної ставки в порядку та строки згідно умов цього договору, згідно графіку, який є додатком до кредитного договору.

Факт укладення кредитного договору між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 , відповідачем не заперечується.

02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги (далі Договір від 02 грудня 2013 року), відповідно до якого ПАТ «Астра Банк», окільки продавець наддав кредити позичальникам за кредитними договорами та бажає продати (відступити), а покупець бажає купити (прийняти) права вимоги та винагороду на умовах, що визначені в цьому договорі, а також продавець та покупець бажають встановити у цьому договорі умови, на яких продавець подає (відступає), а покумець купує та приймає права вимоги (а.с. 28-29).

Продавець цим погоджується продати (відсупити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну (п. 2.1. Договір від 02 грудня 2013 року).

Згідно п. 2.2. Договору від 02 грудня 2013 року цим засвідчується намір сторін розглядати правочин, передбачений цим договором, як продаж та застосовувати до нього обов`язкові положення законодавства України, що регулюють правочини купівлі-продажу права вимоги. Сторони підтверджують, що вони цим не мають намір створювати заставу або будь-які інші забезпечувальні відносини або обтяження щодо прав вимоги.

В Додатку І до вказаного договору міститься перелік договорів та купівельна ціна за права вимоги, серед яких кредитний договір № 69001 від 08 листопада 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Астра Банк», фактичний розмір невиконаного грошового зобов`язання 171 360 грн (а.с. 30-31).

11 жовтня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір № 2018/К про відступлення прав вимоги (далі Договір від 11 жовтня 2019 року), відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а останній набув право вимоги банку до пощичальників та поручителів, зазначених у додатку № 1, Додатку № 2 до цього Договору, а новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором (а.с. 32-34).

Згідно пункту 2 Договору від 11 жовтня 2019 року, за цим догвоором новий кредитор в день укладення цього договору, але у будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами, сплати боржникаи грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафих санкцій у розмірах, вказаних у одатку № 1 до цього договору.

Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та умовах, які існують на момент відступлення права вимоги та можуть виникнути у майбутньому на підставі основних договорів, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надане банку відповідно до умов основних договорів.

Згідно витягу з додатку № 1 до договору № 2018/к про відступлення прав вимоги від 11.10.2019 зазначений кредитний договір № 69001 від 08 листопада 2013 року, укладений між ОСОБА_1 , розмір заборгованості 79 444,5 грн (а.с. 36).

Згідно статуту ТОВ «Вердик Капітал», затвердженого Загальними зборами учасників ТОВ «Кредкст Фінанс» протоколу № 01/08-2018 від 01 серпня 2018 року, позивач є юридичною особою, метою створення його є здійснення господарської діляності, спрямованої на одержання прибутку від надання фінансових послуг, а також задовлення соціально-економічних інтересів учасників товариства та його трудового колективу (а.с. 37-41).

На підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 04.02.2010 № 97 ТОВ «Вердикт Капітал» видано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії ФК № 249 від 04.02.2010, що підтверджується відповідною копією (а.с. 47).

Аналізуючи наведені норми законодавства та надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що позивач набув права вимоги банку до позичальника - ОСОБА_1 , згідно договору про відступлення права вимоги.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 23 жовтня 2020 року становить 87 687,75 грн, з яких 65 254 грн 50 коп заборгованість за кредитом (за тілом кредиту), 14 190,00 грн заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги, 8243,25 грн заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості в межах строку дії кредитного договору) (а.с. 27).

Відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано розмір заборгованості за кредитним договором, не доведено своєчасність сплати кредитних коштів у відповідності до графіку платежів, а тому суд вважає, що позивачем довдений факт неналежного виконання позичальником ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним довогором, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ТОВ «Вердикт Капітал».

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, судпершої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судоверішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що фактор за договором факторингу, який є видом відступлення права вимоги, повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ, проте, інформація про ТОВ «Вердикт Капітал» в такому реєстрі не міститься, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Щоб краще зрозуміти природу факторингу доцільно вдатися до історії його появи. Факторинг виник тоді, коли ринки збуту були віддалені від місць виробництва продукції, і фактори відігравали роль зв`язкових між виробниками та кінцевими покупцями. Факторингом у ті часи була, зокрема, посередницька послуга у торговельній діяльності, за допомогою якої виробник (постачальник) товару швидко та гарантовано отримував від посередника (фактора) кошти за товар (навіть до його поставки покупцеві), а покупець (торговець) цього товару отримував відстрочку в його оплаті, завдяки чому міг його перепродати, отримати кошти від кінцевого покупця та розрахуватись ними з фактором. За цю посередницьку послугу фактор отримував винагороду від продавця або покупця (торгівця).

З часом розвитку факторинг набув різних видів та форм, перестав бути посередницькою торговельною послугою, а фактор втратив функцію дистриб`ютора продукції.

Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.

Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс210 дійшла висновку, щоякщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, утому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.

Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

Зокрема, з аналізу наданого позивачем договору № 2018/к про відступлення права вимоги від 11.10.2019 вбачається, що його предметом є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж), а метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації.

Отже, за своєю правовою природою зазначений договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не може бути віднесений до договорів факторингу.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже зазначала про те, що суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (пункти 51-52)).

Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивач обґрунтовує позовні вимоги виключно договорами про відступлення прав та розрахунком заборгованості, які не є правовою підставою для стягнення відповідних сум, та не надав до суду першої інстанції первинних бухгалтерських документів стосовно видачі кредиту та його часткового погашення, з огляду на таке.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

Не підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_1 позивачем було надано до суду розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що сторони досягли домовленості та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, факт укладення кредитного договору відповідачем не заперечується,а матеріали справи не містять доказів на спростування відображеної у розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що ТОВ «Вердикт Капітал» не надало до суду першої інстанції доказів здійснення таких витрат саме в сумі 20 000 грн, оскільки платіжне доручення містить суму 200 000 грн, а витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 грн є необґрунтованими, також не беруться до уваги судом, з огляду на таке.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин першої - п`ятоїстатті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьоїстатті 141 ЦПК Українипри вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Матеріалами справи підтверджується, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем разом з позовною заявою до суду першої інстанції подано копію договору № 21-12/2019 про надання правової допомоги від 21 грудня 2019 року, укладеного між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Вердикт» (а.с. 52-55), копію заявки про надання юридичної допомоги № 86 від 04 жовтня 2020 року (а.с. 57), копію витягуіз Акту № 8 про надання юридичної допомоги від 16 жовтня 2020 року (а.с. 58).

Крім того, позивачем на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу було надано копію платіжного доручення № 154600002 від 19 жовтня 2020 року в сумі 200 000 грн, у якому зазначено призначення платежу, а саме - сплата за надання правової допомоги згідно договору № 21-12/2019 від 21.12.2019 та Акту прийому передачі виконаних робіт № 8 від 16.10.2020, що свідчить про те, що до суми в загальному розмірі 200 000 грн, включений розмір витрат у сумі 20 000 грн, призначений для оплати витрат на правову допомогу понесених у зв`язку з розглядом справи за позовом ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 простягнення заборгованості за кредитним договором.

З огляду на викладене, суд вважає, що заявником доведено понесення ним витрат за надання правничої допомоги у розмірі 20 000 грн, а тому суд першої інстанції, враховуючи що позовні вимоги були повністю задоволені, дійшов обгрутнованого висновку про стягнення таких витрат з відповідача на користь ТОВ «Вердикт Капітал».

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при винесенні рішення не надано оцінки заявленого відповідачем клопотання про визнання письмового доказу, а саме виписки з Договору купівлі-продажу прав вимоги, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т. В. від 02.12.2013 за № 1533, неналежним та недопустимим, з огляду на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні надав оцінку вказаному договору, а підстави для визнання його неналежним та недопустимим доказом в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 25 березня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27.10.2021.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко