Справа № 450/4522/21 Провадження № 2-о/450/94/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2021 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Расяк С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и в:

Заявник звернулася до суду з заявою, у якій просила видати обмежувальний припис, у якому заборонити ОСОБА_2 на строк 6 місяців перебувати за її та ОСОБА_3 місцем проживання за адресою АДРЕСА_1 , наближатися на відстань 200 метрів до вищевказаного будинку, переслідувати її, дитину та в будь-який спосіб спілкуватися з ними, вести листування, телефонні переговори та контактувати з нею через будь-які інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб.

Мотивувала заяву тим, що з 27 лютого 2021 року вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . З травня 2021 року їхнє сімейне життя погіршується, шлюбні відносини фактично припинено з липня 2021 року. Вона проживає окремо від нього разом з дитиною на АДРЕСА_1 .

Повідомила, що в родині почали виникати сварки, які переросли у серйозні конфлікти, під час яких поведінка ОСОБА_2 була надто агресивною, він почав погрожувати фізичною розправою їй та її близьким. 26 серпня 2021 року через відео та аудіо повідомлення від ОСОБА_2 вона в черговий раз отримала погрози фізичною розправою, у зв`язку з чим 27 серпня 2021 року звернулася з заявою про вчинення кримінального правопорушення. 04 жовтня 2021 року він прийшов до неї додому, почав поводитися агресивно та влаштував сварку, а в подальшому втік під час її дзвінків у поліцію. 12 жовтня 2021 року він запропонував їй відвести її з дитиною у поліклініку, однак поїхав до себе додому. Зайшовши у помешкання, він відібрав у неї силою дитину і телефон, а також утримував їх протягом шести годин. Після приїзду поліції він відкрив двері і пояснив, що нікого в помешканні не утримує. В подальшому вона з дитиною поїхали у відділ поліції для надання пояснень та написання заяви про фізичне і психологічне насильство. Зауважила, що ОСОБА_2 не надає їй жодної матеріальної допомоги, чим вчиняє економічне насильство щодо неї.

Враховуючи наведене, просила заяву задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_1 надала пояснення, аналогічні викладеним у заяві, вимоги такої підтримала та просила задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи не подав.

Заслухавши пояснення учасника судового розгляду, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі.

Судом встановлено, що заявник зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 1306 від 30 червня 2021 року, виданою Виконавчим комітетом Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 27 лютого 2021 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) стверджується, що 27 лютого 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб.

Як вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 21 вересня 2021 року Виконавчим комітетом Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підтвердження своїх вимог заявник додала до заяви копію протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 27 серпня 2021 року, у якій викладено обставини події, яка сталася 26 серпня 2021 року. Так, відповідно до вказаної заяви, 26 серпня 2021 року ОСОБА_2 в телефонному режимі ображав ОСОБА_1 нецензурними словами і погрожував фізичною розправою.

Аналогічна інформація міститься у письмових поясненнях ОСОБА_1 від 27 серпня 2021 року.

Будь-яких інших доказів на підтвердження викладених у заяві обставин заявником не надано.

З цього приводу суд зазначає, що всі долучені до матеріалів справи документи, на які посилається заявник, свідчать про те, що вона зверталася до органу поліції з повідомленням щодо домашнього насильства.

При цьому, суду не доведено вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства фізичного, психологічного чи буди-якого іншого характеру відносно ОСОБА_1 .

Сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , і не підтверджує факт вчинення останнім щодо неї домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 та від 02 вересня 2020 року у справі №635/4854/19.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 зроблено висновок, що, враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях .

Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суду необхідно встановити, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дати їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів щоб запобігти домашньому насильству в подальшому.

Відповідно до п.п. 7, 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Правовідносини, що склалися між учасниками справи, регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Одна з ключових особливостей Конвенції полягає в тому, що вона не тільки встановлює права та свободи людини, але і передбачає право на індивідуальне звернення за захистом порушених прав на міжнародному рівні. Конвенція та протоколи до неї за юридичною природою є обов`язковим міжнародним правовим договором, який запровадив систему національного контролю за дотриманням прав людини на внутрішньодержавному рівні.

07 листопада 2011 року Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07 грудня 2017 року прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною 2 статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що між сторонами існують неприязні стосунки, однак з огляду на встановлені за результатами судового розгляду обставини, судом не встановлено, що ОСОБА_2 вчиняє відносно ОСОБА_1 домашнє насильство, для запобігання і протидії якому у суду могли б бути підстави застосувати положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а відтак заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають задоволенню судом.

Оскільки ОСОБА_1 не надала беззаперечних доказів вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

З огляду на вказане, підстави для задоволення заявлених вимог щодо видачі обмежувального припису відсутні, а судові витрати, від яких заявник була звільнена при зверненні до суду з заявою про видачу обмежувального припису, відповідно до правил ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 294, 350-1 - 350-8 ЦПК України, ст.ст. 1, 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Мусієвський В.Є.