КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 756/7282/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Диби О.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа Оболонський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) про звільнення майна з-під арешту,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про звільнення майна з-під арешту.

Посилався на те, що 17 вересня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено заочне рішення по справі № 202/28900/13-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, яким позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 46049,41 грн. та з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10000 грн.

11 вересня 2014 року на виконання виконавчого листа у цій справі, виданого 18 жовтня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, Відділом державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження № 44652660. Згідно з постановою від 11 вересня 2014 року у цьому виконавчому провадженні було накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 , яка зокрема є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Іншими власниками квартири є позивач та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, її єдиним спадкоємцем є син ОСОБА_1 , який не може отримати свідоцтво про право на спадщину після її смерті в зв`язку з накладенням арешту на 1/3 частини квартири. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, рішення від 17 вересня 2013 року скасовано, однак за заявою позивача арешт з квартири знято не було.

Листом від 22 травня 2019 року Відділ державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в м. Києві повідомив, що виконавче провадження № 39910596 було завершено, про що 27 червня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавчі провадження за 2015 рік знищені за закінченням терміну зберігання.

На підставі вищевикладеного просив зняти арешт з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено, звільнено з-під арешту 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_1 , на яку в рамках виконавчого провадження № 44652660 накладено арешт постановою Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 11 вересня 2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 10 червня 2021 року в задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» про перегляд заочного рішення відмовлено.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального і матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що ОСОБА_1 як спадкоємець боржника ОСОБА_2 прийняв права і обов`язки, в тому числі зобов?язання з виконання виконавчого листа від 18 жовтня 2013 року Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 56049,41 грн. боргу, виданого за її життя. Після смерті боржника повинна бути проведена заміна сторони виконавчого провадження з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для знання арешту зі спадкового майна. Наводив аналогічні правові висновки Верховного Суду в постанові від 23 травня 2018 року по справі № 521/21847/16-ц.

Вважав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для звільнення майна з-під арешту в зв`язку з закінченням виконавчого провадження, оскільки з аналізу ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, яка регламентує підстави та порядок повернення виконавчого документу стягувачеві, та ст. 49 цього ж закону, яка встановлює виключний перелік обставин, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, можна дійти висновку, що повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з відсутністю майна у боржника не є підставою для закінчення виконавчого провадження згідно з приписами ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Тому, на думку відповідача, органи державної виконавчої служби діяли правомірно, не знявши арешт з майна боржника при поверненні виконавчого документа стягувачу. Наводив аналогічні правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 17 січня 2018 року по справі № 910/8019/15-г.

Посилався на порушення судом процесуального права, наводячи зміст ст. 1268, 1216, 1218, 1296 ЦК України, абз. 1 п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», згідно якого позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. В даному випадку позивач фактично є власником спадкового майна та боржником по виконавчому провадженню - правонаступником, навіть за відсутності ухвали про заміну сторони виконавчого провадження, а тому позбавлений права на звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, оскільки таким правом наділена лише особа, яка не є стороною виконавчого провадження та не має жодного відношення до сторони виконавчого провадження.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту, суд першої інстанції виходив із того, що виконавче провадження, в межах якого накладено арешт на майно боржника, закінчено, виконавчий документ повернуто стягувачу, заочне рішення, на підставі якого було видано виконавчий лист, скасовано, майно, належному позивачеві в порядку спадкування за законом, знаходиться під арештом без законодавчо визначених підстав, що порушує права позивача.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2013 року в справі № 202/28900/13-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 46049,41 грн. та солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10000 грн., а всього заборгованість у сумі 56049,41 грн.; стягнуто солідарно з ПАТ КБ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 560,49 грн., в решті вимог відмовлено (а. с. 6).

Постановою Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції від 11 вересня 2014 року у виконавчому провадженні ВП № 44652660 за виконавчим листом № 202/28900/13-ц накладено арешт на все майно ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення 56609,90 грн. та заборонено здійснювати відчуження цього майна (а. с. 7).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 є власником 1/3 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 ; власниками інших 1/3 частин квартири відповідно є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 17 грудня 2012 року, виданого органом приватизації державного житлового фонду - управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації (а. с. 8 - 9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а. с. 10).

На а. с. 36 - 48 знаходиться копія спадкової справи до майна померлої ОСОБА_2 , з якої вбачається, що 28 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової А.Г. з заявою про прийняття спадщини після смерті матері (а. с. 37).

Згідно листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової А.Г., єдиним спадкоємцем за законом до майна ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її син ОСОБА_1 (а. с. 12).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2019 року заяву правонаступника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2013 року по справі № 202/28900/13-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасовано, призначено справу до розгляду в судовому засіданні за правилами загального позовного провадження (а. с. 13 - 14).

Листами від 22 травня 2019 року, 08 грудня 2020 року Оболонський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва повідомив ОСОБА_1 за його запитом, що виконавче провадження ВП № 44652660 було завершено, про що 27 червня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»; повідомлено, що виконавчі провадження за 2015 рік знищені за закінченням терміну зберігання, в зв`язку з чим встановити підстави накладення арешту не являється можливим, тому і відсутні підстави для його зняття (а. с. 17, 116).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент накладення арешту на спірне майно, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент скасування заочного рішення у справі № 202/28900/13-ц) у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом про зняття арешту з майна є те, що заочне рішення, на підставі якого видано виконавчий лист, було скасовано.

З урахуванням наведених вимог закону, в результаті всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження доказів, наявних в матеріалах справи як окремо, так і у їх сукупності, встановивши, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2019 року в справі № 202/28900/13-ц, в межах виконання якого у виконавчому провадженні № 44652660 накладено арешт постановою від 11 вересня 2014 року на спірне майно, було в подальшому скасоване, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, із яким погоджується апеляційний суд, про доведеність і обґрунтованість позову про звільнення майназ-під арешту та про задоволення позову з цих підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є правонаступником боржника ОСОБА_2 і внаслідок її смерті повинна бути проведена заміна сторони виконавчого провадження, що, на думку АТ КБ «ПриватБанк», виключає можливість знаття арешту зі спадкового майна, не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом, враховуючи наступне.

Так, відповідно до ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Відповідно до ст. 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Відповідно до ст.129-1Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Разом із тим, оскільки із матеріалів справи беззаперечно вбачається, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2019 року в справі № 202/28900/13-ц, яким з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість в розмірі 56049,41 грн., було скасовано ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2019 року, за відсутності рішення, яке набрало законної сили, та встановлених ним зобов`язальних правовідносин заміна сторони виконавчого провадження в порядку ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 442 ЦПК України є неможливою.

Апеляційний суд враховує, що за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, після скасування рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2019 року справу було призначено до загального розгляду і ухваленим в подальшому рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по справі № 202/28900/13-ц від 24 травня 2019 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» до АТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

За таких обставин посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі № 521/21847/16-ц є нерелевантним, оскільки у зазначеній справі судове рішення, за яким здійснювалася заміна сторони виконавчого провадження, скасованоне було.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що повернення виконавчого документа стягувачеві в зв`язку з відсутністю майна у боржника не є підставою для закінчення виконавчого провадження згідно з приписами ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», апеляційний суд враховує наступне.

Дійсно, відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній станом на момент прийняття постанови Оболонським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва 27 червня 2015 року, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Разом із тим, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент скасування заочного рішення у справі № 202/28900/13-ц) виконавче провадження підлягає закінченню у разіскасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції встановлено, що рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, було скасовано, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» є підставою для закінчення виконавчого провадження, доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції щодо закінчення виконавчого провадження внаслідок повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», не спростовують правильних в цілому висновків суду про відсутність на даний час передбачених законом підстав для арешту майна позивача.

Крім того, апеляційний суд враховує, що листами від 22 травня 2019 року, 08 грудня 2020 року Оболонський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва повідомив ОСОБА_1 за його запитом, що виконавче провадження ВП № 44652660 було завершено.

Виходячи із вищевикладеного, апеляційний суд відхиляє посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г, в якій сформульовано висновок про те, що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим і державному виконавцю не надано права на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав.

Апеляційний суд відхиляє посилання АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі на постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідно до якого позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно), оскільки позивач в установленому законом порядку прийняв спадщину, а відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Враховуючи наведене, не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи, а лише на власній інтерпретації постанови Пленуму та є неприйнятними доводи апеляційної скарги, що позивач як власник спадкового майна та боржник по виконавчому провадженню позбавлений права на звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, оскільки таким правом наділена лише особа, яка не є стороною виконавчого провадження та не має жодного відношення до сторони виконавчого провадження.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.