ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7635/21 Справа № 201/7124/20 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К. С. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України, Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про забезпечення компенсації за незаконне позбавлення свободи в частині відновлення права знати стан свого здоров`я та зобов`язання надати інформацію про стан психічного здоров`я на час закінчення експертизи у 2009 році,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій зазначив, що у 2009 році він двічі утримувався, загалом більше 25 діб, відповідачем КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР для виконання судового рішення у справі Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська про адміністративне правопорушення. Формальною метою такого позбавлення свободи була необхідність виконання постанови, ухваленої іменем Держави України про проведення СПЕ і відповіді на питання про медичний (психічний) стан позивача.

В результаті проведення СПЕ відповідачем КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР складено акт в якому відповіді на експертні питання відсутні та суду рекомендовано призначити повторну експертизу.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська встановлений факт, який має юридичне значення, а саме, що вищезазначений акт не є актом експертизи (висновками експерта) у розумінні законодавства України. Це рішення було оскаржено КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР в апеляційному порядку та постановою суду апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні апеляційної скарги.

Незважаючи на багаторічні намагання позивача отримати інформацію про стан свого здоров`я, відповідач КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР такої інформації не надає, одночасно наполягаючи в усіх судових справах на своєму статусі медичного закладу, що знаходиться у непримиренному протиріччі з вказаними вимогами законодавства. Всі вказані обставини в позовній заяві встановлені судовими рішеннями і не підлягають додатковому доказуванню. Відповідач Держава Україна дозволяє відповідачу КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР не лише не виконувати вимоги закону про обов`язковість складання висновків експертизи, але й продовжувати триваючі злочини. В правовідносинах, що склалися, позивач вважає, що єдиною формою повідомлення позивача про стан його здоров`я є видача копії висновків експертизи, проведеної у 2009 році. Позивач вимагає забезпечити компенсацію за незаконне позбавлення свободи в частині відновлення права знати стан свого здоров`я й зобов`язати відповідачів невідкладно надати позивачу інформацію про стан психічного здоров`я на час закінчення його експертизи у 2009 році другим відповідачем КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2021 року у задоволенні позові відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 при поданні позовної заяви до суду не було долучено жодного доказу та рішення судів, на які він посилається в позові.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2021 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що відповідно до параграфу 11, рішення ЄСПЛ «Заїченко проти України» від 26 лютого 2015 року, 24 липня 2009 року, психіатрична лікарня повідомила Красногвардійський суд, що не може провести судово-психіатричну експертизу відповідно до постанови суду, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що його характеризують. Заявника було виписано з лікарні, а жодних документів щодо стану його психічного здоров`я складено не було.

Згідно параграфу 15, рішення ЄСПЛ «Заїченко проти України» від 26 лютого 2015 року, 06 серпня 2009 року місцева поліклініка повідомила міліцію, що заявник (тобто ОСОБА_1 ) не проходив психіатричного лікування та не перебуває під психіатричним спостереженням.

Відповідно параграфу 19, рішення ЄСПЛ «Заїченко проти України» від 26 лютого 2015 року, 21 вересня 2009 року старший експерт відділення судово-психічних експертиз психіатричної лікарні направив до Красногвардійського суду листа, в якому зазначив, що для проведення експертизи заявника потрібні деякі додаткові документи: характеристика з останнього місця роботи та докладні відомості про стан його психічного здоров`я від його двоюрідного брата та колишньої дружини. Без цієї інформації провести його експертизу було неможливо.

Згідно параграфу 21, рішення ЄСПЛ «Заїченко проти України» від 26 лютого 2015 року, 08 жовтня 2009 року комісією експертів було складено акт, згідно з яким встановити діагноз та надати експертний висновок щодо стану психічного здоров`я заявника було неможливо «у зв`язку зі складністю випадку та неясністю клінічної картини». Тому було рекомендовано проведення повторної експертизи.

Відповідно до параграфу 23, рішення ЄСПЛ «Заїченко проти України» від 26 лютого 2015 року, 06 листопада 2009 року у відповідь на запит заявника щодо надання йому копії акту від 08 жовтня 2009 року посадова особа психіатричної лікарні повідомила, що для отримання копії акту заявник має звернутися до Красногвардійського суду, оскільки акт було надіслано туди.

Згідно параграфів 28 та 29, рішення ЄСПЛ «Заїченко проти України» від 26 лютого 2015 року, 25 січня 2010 року суд призначив проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи заявника в Обласній психіатричній лікарні м. Запоріжжя. Після численних безуспішних спроб забезпечити явку заявника 16 липня 2010 року лікарня повернула матеріали справи до Красногвардійського суду, не виконавши його постанову.

В рішенні ЄСПЛ «Заїченко проти України» від 26 лютого 2015 року вказують на те, що у зв`язку з відсутністю на час проведення експертизи додаткових документів, складністю випадку, неясністю клінічної картини та численними безуспішними спробами забезпечити явку ОСОБА_1 , встановити діагноз та надати експертний висновок щодо стану психічного здоров`я позивача у 2009 році було неможливо. Про що, 08 жовтня 2009 року комісією експертів КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР було складено акт та передано до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Тобто єдиний документ, який свідчить про результати проведення експертизи у 2009 році є акт, який позивач міг отримати звернувшись, безпосередньо, до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Доказів про те, що є будь-які інші документи, які містять інформацію про стан психічного здоров`я позивача на час закінчення експертизи у 2009 році в матеріалах справи немає.

Крім цього, відповідно до п. 4.21, «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», в редакції від 01.06.2009, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, у зв`язку з неможливістю надання експертного висновку, складається «Повідомлення про неможливість подання висновку».

Таким чином, станом на 08 жовтня 2009 року судово-психіатрична експертна комісія КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР при проведенні судово-психіатричної експертизи не мала об`єктивних даних для складання саме акту судово-психіатричної експертизи.

На даний час зробити висновок, який суперечить висновку, до якого експертна комісія прийшла 08 жовтня 2009 року про неможливість надання висновку експерта щодо питань, які викладені в постанові Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2009 року, експертна комісія не має законних підстав. Проведення судово-психіатричної експертизи на підставі тільки медичних документів, які містять інформацію 2009 року та складення висновку судово-психіатричного експерта законодавством не було передбачено ні в 2009 році, ні на теперішній час.

Таким чином, відповідач не має законних підстав надати висновок про стан психічного здоров`я позивача станом на 08 жовтня 2009 року.

Крім цього, суд зазначає, що з досліджених матеріалів справи в їх сукупності, встановлено, що позивачем неодноразово було використано у його заявах принизливі, глумливі, образливі висловлювання стосовно суддів та учасників процесу. Такі дії є виявом неповаги до честі, гідності, не спрямовані на ефективний захист прав, свобод та інтересів позивача від імовірних порушень, а тому суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 при поданні позовної заяви до суду не було долучено жодного доказу та рішення судів, на які він посилається в позові. Отже, встановлено, що на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано жодного доказу, передбаченого ст. 76 ЦПК України та у позовній заяві не зазначено правового обґрунтування вимог, а є лише посилання позивача, що всі вказані обставини встановлені судовими рішеннями у справі № 201/16362/17, ЄСПЛ від 26 лютого 2015 року не підлягають додатковому доказуванню. Однак, вказані у позовній заяві рішення судів не були надані суду, не було заявлено відповідних клопотань про їх витребування, а тому, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності суд першої інстанції не знайшов правових підстав для задоволення позову в такій редакції через його недоведеність та відсутність правового обґрунтування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 2 ЦПК України та ст. 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення, обов`язковість судового рішення.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права, а саме правила територіальної підсудності, оскільки перший відповідач знаходиться у Соборному районі м. Дніпра, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки зареєстрованим місцем знаходження Комунального підприємства Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради є вул. Бехтерева, 1, м. Дніпро, що відноситься до юрисдикції Самарського районного суду м. Дніпропетровська.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко