Красилівський районний суд Хмельницької області
Справа № 677/1405/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.10.2021 м.Красилів

Красилівський районний суд Хмельницької області

у складі: головуючого - судді Вознюка Р.В.

за участі секретарів судового засідання Басистої Т.В., Федченко Л.В., Коломієць Л.В., Яблонської Т.В.,

справа № 677/1405/18,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Щиборівська сільська рада Хмельницького району Хмельницької області, ОСОБА_2 ,

вимоги позову - визнання недійсним рішення та державного акта на право власності на земельну ділянку,

представник позивача ОСОБА_3 ,

представник відповідача ОСОБА_4 ,

розглянув за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду справу.

«І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача»

В вересні 2018 року позивач звернувся з вказаним позовом до Красилівського районного суду Хмельницької області, в якому просив визнати недійсним рішення Щиборівської сільської ради ХXIV скликання від 23.03.2004 року №4 « Про часткові зміни розміру земельних ділянок громадян, які виявлені результаті виконання топотрафо-геодезичиих робіт і кадастрових зйомок проектно-виробничим бюро відділу земельних ресурсів з посвідченням державними актами» в частині передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки в с. Щиборівка загальною площею 0,2671 га, із яких 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,0171 га для ведення особистого селянського господарства та визнати недійсними видані на його підставі державні акти та свідоцтва про право на спадщину за законом.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 16.08.1976 року ним було придбано недобудований будинок в с. Щиборівка Красилівського району.

Згідно даних земельно-кадастрового обліку Щиборівської сільськох ради за 1981-1982 роки за даним будинковолодінням закріплена присадибна земельна ділянка площею 0,06 га, з яких 0,03 га під будівлями та спорудами та 0,03 га під багаторічними насадженнями (садом).

Зазначена земельна ділянка межувала із земельною ділянкою ОСОБА_5 .

У 1989 році, як стверджує позивач, ОСОБА_5 змістив південно-західну межу між їх земельними ділянками в бік земельної ділянки позивача, чим захопив земельну ділянку площею 0,03 га.

В подальшому Рішенням Щиборівської сільської ради ХXIV скликання від 23.03.2004 року №4 ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку в розмірі 0,2671 га, з яких 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,0171 га для ведення особистого підсобного господарства, до складу якої також була включена частина земельної ділянки, що перебувала у користуванні позивача.

Після смерті ОСОБА_5 27.07.2011 право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування перейшло до його дочки ОСОБА_2 .

Вважає рішення сільської ради про передачу у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки незаконним, оскільки частина спірної земельної ділянки не перебувала у законному користуванні ОСОБА_5 , а тому не могла передаватись йому у власність, як така, що перебувала в його користуванні без розроблення, погодження та затвердження проекту її відведення.

Крім того, стверджує, що акт погодження меж земельної ділянки ним не підписувався, а наявний в ньому підпис вчинений іншою невідомою особою.

Крім того, позивач вказує, що ОСОБА_5 було незаконно приватизовано землі загального користування, а саме проїзд від вулиці Жовтневої до ОСОБА_6 , який межував з належною позивачу земельною ділянкою, чим чинить перешкоди у користуванні належною позивачу земельною ділянкою.

Зважаючи на вказане, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду відзив, в якому щодо задоволення позову заперечила, у зв`язку з його безпідставністю. Стверджує, що набуття ОСОБА_5 у власність спірної земельної ділянки було правомірним, так як проведене з дотриманням установленого земельним законодавством порядку. Щодо визначення меж земельних ділянок відповідач наголосила, що межі земельних ділянок в натурі визначаються згідно з наявними планово-картографічними матеріалами кадастрової зйомки, а не відповідно до акту узгодження та визначення меж.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 наголошує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що спірна земельна ділянка перебувала або перебуває у користуванні позивача.

Зважаючи на вказане, в задоволені позову просила відмовити.

«ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи»

19.10.2018 відповідач ОСОБА_2 подала до суду відзив, в якому щодо задоволення позову заперечила.

31.10.2018 позивач подав до суду клопотання про витребування доказів.

02.07.2019 позивач подав до суду клопотання про призначення земельно-технічної експертизи.

02.07.2019 відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву про застосування позовної давності.

25.11.2019 представник позивача ОСОБА_3 подав до суду клопотання про витребування доказів.

В судовому засіданні 20.10.2021 позивач та його представник вимоги позову підтримали, наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Поворозник П.Ю. в судовому засіданні 20.10.2021 вимоги позову не визнав, просив відмовити.

Представник Щиборівської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, жодних заяв, клопотань до суду не подав.

«ІІІ. Процесуальні дії у справі»

14.09.2018 відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду.

31.10.2018 ухвалою суду за клопотанням позивача витребувано докази.

02.07.2019 у справі призначено судову земельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі. Витрати по оплаті проведення експертизи покладено на позивача ОСОБА_1

12.09.2019 справа прийнята до свого провадження суддею Красилівського районного суду Хмельницької області Вознюком Р.В., постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання.

25.11.2019 ухвалою суду за клопотанням представника позивача ОСОБА_3 витребувано докази.

17.06.2020 задоволено клопотання експерта про надання додаткових матеріалів необхідних для проведення земельно-технічної експертизи, провадження в справі зупинено на час проведення експертизи.

21.09.2020 поновлено провадження у справі у зв`язку із направленням на адресу суду повідомлення про неможливість проведення експертизи у зв`язку з неоплатою вартості її проведення.

18.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

«IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин»

31.03.1994 року рішенням 16 сесії Щиборівської сільської ради ХXI скликання «Про розгляд заяв громадян сільської ради» надано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку ОСОБА_5 площею 0,22 га в тому числі 0,13 га - рілля, 0,04 га багаторічні насадження, 0,03 га під дворами та будівлями.

23.03.2004 рішення Щиборівської сільської ради ХXIV скликання №4 « Про часткові зміни розміру земельних ділянок громадян, які виявлені результаті виконання топотрафо-геодезичиих робіт і кадастрових зйомок проектно-виробничим бюро відділу земельних ресурсів з посвідченням державними актами» передано у власність ОСОБА_5 земельні ділянки в с. Щиборівка загальною площею 0,2671 га, із яких 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,0171 га для ведення особистого селянського господарства.

24.12.2003 було складено акт встановлення та погодження меж земельної ділянки, що знаходиться у приватній власності (користуванні), згідно якого спірні питання зі сторони суміжніх землеволодільців відсутні. В графі «Представники суміжних землеволодільців (землекористувачів)» зазначено прізвище ОСОБА_1 та зображено підпис.

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №191п від 22.09.2015 року підпис в акті встановлення та погодження меж земельної ділянки, зафіксований в графі «Представники суміжних землеволодільців (землекористувачів)» напроти прізвища « ОСОБА_1 », виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

На підставі рішення Щиборівської сільської ради ХXIV скликання №4 від 23.03.2004 ОСОБА_5 20.01.2009 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №053797 площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:006:0005, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою АДРЕСА_1 , та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №053798 площею 0,0183 га, кадастровий номер :01:006:0006, цільове призначення - для особистого селянського господарства, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після його смерті спадщину прийняла його дочка ОСОБА_2 , в тому числі і земельні ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:006:0005, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та площею 0,0183 га, кадастровий номер :01:006:0006, цільове призначення - для особистого селянського господарства, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

28.05.2014 державним нотаріусом Тиховською В.В. Красилівської державної нотаріальної контори зареєстровано за № 5812203 та № 5812967 право власності ОСОБА_2 на вказані земельні ділянки, про що видано свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.05.2014 серії НАА №333677, реєстровий №2-988, та від 28.05.2014 серії НАА №333678, реєстровий №2-990.

16.08.1976 згідно договору купівлі продажу, посвідченого секретарем Щиборівської сільської ради Волянським Ф.М., реєстровий № 23, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_7 недобудований будинок в с. Щиборівка Красилівського району.

Згідно свідоцтва про право особистої власності від 24.03.1988 року (а.с.12) ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими спорудами під АДРЕСА_2

Згідно довідки виконкому Щиборівської сільської ради від 20.05.1981 (а.с.8) року за ОСОБА_1 рахується погосподарський номер 108, площа присадибної ділянки 0,06 га.

28.12.1993 рішенням 15 сесії Щиборівської сільської ради ХXI скликання «Про приватизацію земельних ділянок» надано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку ОСОБА_1 площею 0,03 га під дворами та будівлями.

Згідно виписки з погосподарському обліку, виданої виконкомом Щиборівської сільської ради №625 від 22.06.2015, за 1980-2015 роки за домогосподарством в АДРЕСА_2 рахується така площа земельної ділянки: 1980 рік 0,01 га, з 1981 року по 1982 рік 0,06 га, з 1983 року по 1991 рік 0,01 га, з 1992 року по 2013 рік 0,03 га, з 2014 року і по даний час 0,0454 га.

11.03.2015 державним реєстратором Конусь А.В. реєстраційної служби Красилівського районного управління юстиції Хмельницької області зареєстровано за № 4933107 право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0454 га, кадастровий номер :01:006:0079, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою АДРЕСА_2 .

Зазначені обставини підтверджуються такими доказами у справі, а саме: Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №18825211 від 11.03.2014, №22245253 від 28.05.2014, №22248396 від 28.05.2014; копією виписки з рішення 16 сесії Щиборівської сільської ради ХXI скликання від 31.03.1994; копією виписки з рішення 15 сесії Щиборівської сільської ради ХXI скликання від 28.12.1993; копією рішення Щиборівської сільської ради ХXIV скликання від 23.03.2004 №4 «Про часткові зміни розміру земельних ділянок громадян, які виявлені результаті виконання топотрафо-геодезичиих робіт і кадастрових зйомок проектно-виробничим бюро відділу земельних ресурсів з посвідченням державними актами»; копією довідки виконавчого комітету Щиборівської сільської ради, копією акту встановлення та погодження меж земельної ділянки, що знаходиться у приватній власності (користуванні) від 24.12.2003; копією свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 24.03.1988; копією договору купівлі-продажу від 16.08.1976; копією висновку судової почеркознавчої експертизи №191п від 22.09.2015; копією виписки з погосподарському обліку; виданої виконкомом Щиборівської сільської ради №625 від 22.06.2015; свідоцтвами про право на спадщину за законом від 28.05.2014 серії НАА №333677, реєстровий №2-988, та від 28.05.2014 серії НАА №333678, реєстровий №2-990.

Згідно з ч.5 ст.12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 5 цієї статті земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Положеннями ст. 6 Земельного кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час надання ОСОБА_5 дозволу на приватизацію) передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства та для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

Згідно ст. 56 Земельного кодексу України 1990 року для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара.

Приписами ст. 67 Земельного кодексу України 1990 року Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

Статтею 23 Земельного кодексу України 1990 року (у вказаній редакції) визначено, що право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Приватизація земельних ділянок передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).

Декретом постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельного кодексу України. Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію Земельного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2002 року.

Відповідно до пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України 2002 року рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 01 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів).

Разом із тим порядок виготовлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку було зазначено в Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція № 43).

Відповідно до п.2.1 Інструкції №43 роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності:

- підготовчі роботи;

- встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки;

- складання кадастрового плану земельної ділянки;

- заповнення бланка державного акта.

Відповідно до п. 2.3 Інструкції №43 межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Крайні поворотні точки кожної межі закріплюються довгостроковими межовими знаками встановленого зразка, крім випадків збігу вказаних поворотних точок меж з твердими точками на місцевості.

Відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України (в редакції на дату винесення оспорюваного рішення) до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Згідно ст. 198 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час надання ОСОБА_5 дозволу на приватизацію) Кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок, що включає в себе: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Згідно із частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Відповідно до ч.2, п. «б», «г» ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

«V. Оцінка суду»

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення (п.4 ч.2 ст.16 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним рішення Щиборівської сільської ради ХXIV скликання від 23.03.2004 року №4, посилався на те, що при передачі ОСОБА_5 у власність спірної земельної ділянки було порушено його права, як користувача суміжної земельної ділянки, оскільки до складу спірної земельної ділянки було включено частину земельної ділянки, площею 0,03 га, яка рахувалася за його домогосподарством АДРЕСА_2 , а також землі загального користування.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Разом з тим, позивачем не доведено належними та достатніми доказами обставину того, що при передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_5 було порушено визначений законодавством порядок приватизації земельних ділянок.

Доводи позивача про те, що при передачі спірної земельної ділянки було порушено норми ст. 198 Земельного кодексу України, а саме не були погоджені межі з суміжними власниками та землекористувачами, оскільки акт погодження меж земельної ділянки ним не підписувався, а наявний в ньому підпис підроблено іншою невідомою особою, суд відхиляє зважаючи на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19) вказано, що «стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 Земельного кодексу України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) зроблено висновок, що «непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку».

Таким чином, обставина непідписання ОСОБА_1 акту узгодження меж земельної ділянки сама по собі не є підставою для визнання недійсним рішення Щиборівської сільської ради та виданих на його підставі державних актів на право власності на земельну ділянку.

Крім того, позивачем не надано суду належних та достатніх доказів того, що спірна земельна ділянка взагалі перебувала в користуванні позивача, як і доказів її дійсного розміру.

Як вбачається з виписки з погосподарського обліку за 1980-2015 роки, площа земельної ділянки, закріпленої за належним ОСОБА_1 домогосподарству № 38, неодноразово змінювалася, так в 1980 році її площа становила 0,01 га, з 1981 року по 1982 рік 0,06 га, з 1983 року по 1991 рік 0,01 га, з 1992 року по 2013 рік 0,03 га, з 2014 року і по даний час 0,0454 га, а тому встановити дійсний розмір спірної земельної ділянки з наданих суду матеріалів не представляється можливим.

Також матеріали справи не містять доказів того, що при передачі спірної земельної ділянки ОСОБА_5 до її складу були включені землі загального користування.

В судовому засіданні не встановлено підстав для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними в зв`язку з недоведеністю своїх вимог позивачем.

Таким чином, у зв`язку із відсутністю доказів протилежного, суд доходить висновку, що набуття ОСОБА_5 у власність земельних ділянок було правомірним, так як проведене з дотриманням установленого порядку та ніяким чином не порушило права користування земельною ділянкою позивача та права на набуття її у власність, а ОСОБА_2 законно отримала спірну земельну ділянку у спадщину після його смерті, а тому позов задоволенню не підлягає у зв`язку із його недоведеністю.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Крім того, для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву, у якій просила застосувати позовну давність та відмовити позивачу в задоволенні позову, проте, оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то відсутні підстави для перевірки обставин щодо пропуску строку позовної давності.

Відтак у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку із недоведеність позовних вимог.

«VI. Розподіл судових витрат між сторонами»

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В задоволенні позову відмовлено, а тому судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 83, 116, 152, 198 Земельного кодексу України, ст. 6, 23, 56, 67, Земельного кодексу України 1990 року, ст.ст.1216, 1218 ЦК України, Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», ст. ст. 13, 56, 76, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволені позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач - Щиборівська сільська рада Хмельницького району Хмельницької області, місцезнаходження: 31070, Хмельницька область, Хмельницький район, с. Щиборівка, вул. Центральна, 12, .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 25.10.2021.

Суддя Р. В. Вознюк