ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/2662/19 Головуючий суддя І інстанції Матвієвська Г. В.
Провадження № 22-ц/818/4692/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про визнання фізичної особи недієздатною
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретарів судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2021 року, по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа орган опіки та піклування Виконавчий комітет Харківської міської ради про визнання фізичної особи обмежено недієздатною або недієздатною, встановлення на нею опіки та призначення опікуна,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою, в якій просить визнати недієздатним її брата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановити над ним опіку і призначити її опікуном.

Заява мотивована тим, що її рідний брат ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , а зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_2

Зазначає, що з 1994 року її брат страждає на хронічне захворювання ЦНС, у зв`язку з чим він з 05 липня 1995 року перебуває на обліку у КУОЗ «Харківський міський психоневрологічний диспансер №3» (м. Харків, вул. Артема, № 32), постійно приймає підтримуючу терапію. Вказує, що з 05 лютого 1996 року її брату ОСОБА_3 неодноразово встановлювалася інвалідність строком на два роки, а 09 лютого 2011 року МСЕК встановила йому другу групу інвалідності безстроково.

Заявник зауважує, що з 1994 року по 2011 рік у зв`язку з загостренням захворювання її брат неодноразово проходив стаціонарне лікування у Комунальному некомерційному підприємстві Харківської обласної ради "Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3". На цей час він перебуває дома і амбулаторно приймає підтримуючу терапію, що підтверджується довідкою МСЕК від 09.02.2011 року та довідкою КНП «Міський психоневрологічний диспансер №3» від 05.04.2019 року.

Вказує, що внаслідок важкого хронічного захворювання ЦНС ОСОБА_3 не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та вона буде в суді клопотати про призначення судово-медичної психіатричної експертизи.

Крім того, заявник зазначає, що Рішенням Оджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2018 року ОСОБА_3 був визнаний недієздатним, а її було призначено його опікуном. Суд встановив строк дії рішення до 05.02.2019 року.

Посилаючись на частину 7 статті 300 ЦПК України, згідно якої опікун, представник органу опіки та піклування має право подати клопотання про продовження строку дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною не пізніше ніж за п`ятнадцять днів до закінчення строку, визначеного частиною шостою цієї статті, а саме строку дії рішення, визначеного судом; згідно частині 9 статті 300 ЦПК України суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною до закінчення строку його дії в порядку, встановленому статтею 299 цього Кодексу.

Вказує що вона пропустила строк подання такого клопотання через те, що суд при оголошенні рішення і в самому рішенні не роз`яснив порядок продовження строку дії рішення, передбачений частиною 7 статті 300 ЦПК України. Заявник зауважує, що представник органу опіки та піклування з невідомої їй причини таке клопотання до суду не подавав, своєчасно роз`яснень їй не надав, не зважаючи на те, що вона до нього неодноразово зверталася.

Заявник послалась на те, що її брата ОСОБА_3 необхідно визнати недієздатним для оформлення над ним опіки та призначення її його опікуном; вона є його близькою родичкою, знає його потреби та розуміє як саме здійснювати за ним догляд та опіку, оскільки має в цьому позитивний досвід останніх сім років. Крім того, заявник зазначає, що їх мати - ОСОБА_4 , 1938 року народження, з якою мешкає її брат, внаслідок похилого віку та стану здоров`я потребує підтримки, тому вже не спроможна доглядати за хворим дорослим сином та опікуватися ним. Їх батько, ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , інших близьких родичів, крім матері та її, заявника по справі, у брата немає. Вона має змогу виконувати обов`язки його опікуна. Вказана на відсутність у них з братом конфлікту інтересів.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова Харківської області від 19 квітня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення скасувати, та новим рішенням задовольнити вимоги заяви.

Скарга мотивована тим, що у справі була проведена судово-психіатрична експертиза, за висновком якої ОСОБА_3 на теперішній час виявляє хронічний, стійкий психічний розлад та відповідно до свого психічного стану на теперішній час нездатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Вказує, що вона зверталась до суду з клопотання про витребування відомостей про можливість ОСОБА_3 з`явитися до суду, проте судом таке клопотання залишено без уваги.

Зауважує, що питання про виклик особи, щодо якої розглядається справа вирішується в кожному випадку судом із урахуванням стану її здоров`я.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, заявника ОСОБА_1 , представника органу опіки та піклування, ОСОБА_3 , перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції зазначив, що вимога заявника заявлена без достатніх підстав, належних, допустимих та беззаперечних доказів нездатності ОСОБА_3 на час розгляду вказаного питання, внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними суду не надано.

Зазначено, що оскільки неможливо визнати фізичною особу недієздатною, то і не може встановлюватись опіка на ним.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 статті 39 ЦК України передбачено, що фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє опікун 9частині перша -третя статті 41 ЦК України).

Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоровья не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України).

Згідно з частиною першою 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про подопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

Тлумачення зазначених норм права дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб) які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння.

Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому державна зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.

Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу (стаття 298 ЦПК України).

У статті 299 ЦПК України зазначено наступне.

Справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника, особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, та представника органу опіки та піклування. З урахуванням стану здоров`я особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, її участь у розгляді справи може відбуватися у режимі відеоконференції з психіатричного чи іншого лікувального закладу, в якому перебуває така особа, про що суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Питання про виклик фізичної особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, вирішується в кожному випадку судом із урахуванням стану її здоров`я.

Для визначення фактичної можливості такої особи з`явитися в судове засідання, а також про можливість особисто дати пояснення по суті справи у разі необхідності суд може призначити відповідну експертизу.

Судом встановлені наступні факти.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є рідною сестрою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, що підтверджується свідоцтвами про їх народження: НОМЕР_1 , виданим Орджонікідзевським відділом реєстрації актів громадянського стану 05.10.1973 року та НОМЕР_2 , виданим Орджонікідзевським відділом реєстрації актів громадянського стану 30.10.1968 року, де батьки : ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Згідно довідки ЖК «Атлас» від 08.03.2019 року ОСОБА_3 проживає та постійно зареєстрований у АДРЕСА_2 . Згідно фотокопії ( без оригіналу) Довідки ХПНД № 3 ( штамп не містить номеру та вихідної дати), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 08.08.1995 року перебуває на обліку ХПНД № 3 з приводу важкого хронічного захворювання центральної нервової системи, є інвалідом 2 групи безстроково. Відповідно до Довідки до Акта огляду МСЕК серія 10 ААА № 598584, ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оглянутий повторно 09.02.2011 року, група інвалідності - друга з 09.02.2011 безстроково,за висновком про умови та характер праці показаний легкий труд без психоемоційних перевантажень. За посвідченням № НОМЕР_3 , виданим Орджонікідзевським райсобезом міста Харкова- ОСОБА_3 інвалід 2 групи загального захворювання. Його батько ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , свідоцтво про смерть НОМЕР_4 .

Згідно Довідки від 08.04.2019 року про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає та зареєстрована з 02.02.2000 року у АДРЕСА_3 .

Свідоцтво про право власності на житло - кв. АДРЕСА_4 , - видне 02.03.1999 року Органом приватизації житлового фонду ВАТ «Харківський тракторний завод» про те, що на праві приватної спільної власності вказана квартира належить ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , частки не визначені.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 05.02.2018 року по справі № 644/9398/16-ц , визнано недієздатним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого та постійно зареєстрованого у АДРЕСА_2 та призначено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровану АДРЕСА_3 опікуном недієздатного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судом встановлено строк дії рішення до 05.02.2019 року.

За змістом «Подання» опікунської ради Адміністрації Індустріального району Харківської міської Ради щодо призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_3 , /мовою оригіналу/ « зі слів ОСОБА_1 , брат продовжує хворіти на психічне захворювання, у зв`язку з чим, як і раніше, не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними. Враховуючи зазначене, вона звернулась до суду з заявою про визнання брата ОСОБА_3 недієздатним та встановлення опіки. У разі визнання ОСОБА_3 недієздатним, він потребує призначення йому опікуна», тому рада вирішила вважати призначення опікуна доцільним та таким , що відповідає інтересам недієздатного та надати до суду подання щодо призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_3 .

Згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 547 від 10.09.2019 року за результатами проведеної експертизи ОСОБА_3 на теперішній час виявляє хронічний, стійкий психічний розлад у формі параноїчної шизофренії, відповідно до свого психічного стану на теперішній час нездатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; відповідь на питання № 3 ( щодо можливості в силу психічного стану здоров`я перебувати ОСОБА_3 в судовому засіданні, - не надана з посиланням, що такі питання не є компетенцією судово-психіатричної експертизи.

Оцінивши надані до справи докази, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання недієздатним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 через брак доказів, які б давали суду беззаперечну, безсумнівну та законну можливість визнати фізичну особу недієздатною на час розгляду справи в суді.

Судом було вказано про те, що було використано всі можливі інструменти задля забезпечення справедливого розгляду вказаної заяви в суді з метою виконання завдань цивільного судочинства та при неухильному дотриманні порядку вирішення цього питання, урегульованого ЦПК України ( ст.39 ч.2 ЦК України), але суд не мав можливості жодним чином знайти фізичну особу ОСОБА_3 , навіть почути його в режимі відеоконференцзвязку, запропонованого секретарем засідання заявникові, медичні висновки щодо перешкод для участі в суді ОСОБА_3 відсутні, експертиза також не встановила таких перешкод, а діючий ЦПК України вимагає вирішення вказаних питань за участі особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною ( ч. 1 ст. 299 ЦПК України).

Суд вважав, що вимога заявника заявлена без достатніх підстав, належних, допустимих та беззаперечних доказів нездатності ОСОБА_3 на час розгляду вказаного питання, внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, - суду не надано.

Суд також відмовив заявникові у задоволенні заяви і в частині встановлення опіки над ОСОБА_3 та призначення її, ОСОБА_1 , його опікуном, з тих підстав, що відповідно до ст. 60 ч.1 ЦК України, суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна лише за поданням органу опіки та піклування.

Суд також дійшов до висновку про неможливість визнання фізичної особи недієздатною, та неможливість встановлювати опіку над фізичною особою, незважаючи на те, що є таке подання, бо воно розглядається лише за умови визнання особи недієздатною.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У пункті 68 рішення Європейського суду з прав людини від 27 березня 2008 року у справі «Штукатуров проти Росії» № 44009/05, в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський суд з прав людини виходив з того, що в справах осіб, які страждають на психічні розлади, національні суди користуються деякою свободою розсуду: наприклад, вони можуть вживати відповідні процесуальні підходи для забезпечення належного здійснення правосуддя, захисту здоров`я відповідної особи і подібне. Однак такі підходи не повинні зачіпати саму суть права заявника на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції. При оцінці того, чи був необхідним той чи інший процесуальний підхід, такий як слухання без участі особи, Європейський суд з прав людини бере до уваги всі відповідні чинники, такі, як сутність і складність питань, що розглядалися національним судом, їх значення для особи, реальність загроз для інших чи самої особи в разі слухання за її участі і т. п.

У пункті 71 цього рішення вказано, що особа з психічними розладами повинна мати можливість брати участь у слуханнях своєї справи безпосередньо або, за необхідності, в інший спосіб (через представника), адже вирішується питання обмеження прав особи практично в усіх сферах життя.

Європейський суд з прав людини звертав увагу, що незважаючи на розумові розлади, особа залишалася відносно самостійною. В таких умовах суд повинен був мати як мінімум короткий візуальний контакт із особою, а краще опитати її. Відтак, Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що, вирішуючи справу про визнання особи недієздатною виключно на підставі письмових доказів, не побачивши і не почувши особу, суд порушив право особи на справедливий судовий розгляд, передбачене частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 73 вказаного рішення).

Про необхідність надання доступу до суду навіть особам, які вже визнані недієздатними, відповідно до часини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошується у пункті 33 рішення Європейського суду з прав людини від 30 травня 2013 року у справі № 49069/11 «Наталія Михайленко проти України».

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 2-рп/2016 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» (справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу): системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод; хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації (пункт 2.2 згаданого рішення). Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України (пункт 2.3 згаданого рішення).

Відповідно до частини третьої статті 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» особи, яким надається психіатрична допомога, мають право на особисту участь у судових засіданнях, висловлення своєї думки щодо висновків лікарів-психіатрів у судовому засіданні при вирішенні питань, пов`язаних з наданням їм психіатричної допомоги та обмеженням у зв`язку з цим їх прав.

Таким чином, особа, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, має право на участь у слуханні справи та на справедливий розгляд своєї справи. Зокрема, особа, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, повинна бути повідомлена про розгляд справи, їй має бути роз`яснено її права, вона повинна мати можливість за бажання скористатися безоплатною правовою допомогою і брати участь у судових засіданнях. Навіть у разі наявності реальних, доведених належними і допустимими доказами застережень щодо небезпеки безпосередньої участі цієї особи у розгляді справи для інших осіб або для неї самої суд повинен, принаймні, мати візуальний контакт з такою особою, а краще опитати її (за необхідності дистанційно, у режимі відеоконференції). Якщо на момент розгляду справи окремого провадження особа позбавлена волі як психічно хвора, суд має перевірити законність підстав позбавлення волі такої особи, щоб гарантувати права людини на свободу та справедливий суд.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 195/1605/16-ц.

Таким чином, особиста присутність особи у судовому засіданні у справі про обмеження її цивільної дієздатності є дійсно необхідною, крім випадків, коли стан її здоров`я це не дозволяє.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

У статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах принципу змагальності, а саме:

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч. 4 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Всупереч вимог ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості суд не звернув уваги, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

У контексті особливостей у застосуванні згаданого принципу змагальності характерною особливістю справ окремого провадження у порівнянні із позовним провадженням є більш активна та керівна (публічна) роль суду у забезпеченні виконання завдання цивільного судочинства, визначеного у ст. 2 ЦПК України, а саме: суд зобов`язаний не лише роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, але й сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази (ч.ч. 1, 2 ст. 294 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні заяви з причини її недоведеності суд першої інстанції послався на те, що суд не зміг знайти особу, щодо якої пославлено питання про її недієздатність з огляду на її психічний стан.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Суд всупереч вимог п. 1 ч. 4 ст. 265 ЦПК України щодо обґрунтованості своїх висновків не послався на відповідні докази умисного ухилення заявниці ОСОБА_1 та колишнього її підопічного ОСОБА_3 від доведення можливості присутності останнього у судовому засіданні у розумінні заборони зловживання процесуальним правом, ст. 44 ЦПК України.

Суд у цьому контексті не надав належної оцінки висновку судового експерта про наявність у ОСОБА_3 хронічного, стійкого психічного розладу у формі параноїчної шизофренії, що він відповідно до свого психічного стану на теперішній час нездатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та всупереч наведеним нормам цивільного процесуального права не з`ясував наявність у заявниці перешкод у забезпеченні особистої участі ОСОБА_3 у судовому засіданні, що пов`язано із його незадовільним станом здоров`я.

У матеріалах справи відсутні докази щодо неповноти висновку судового експерта чи його змісту, а суд своїх сумнівів з цього приводу з посиланням на відповідні докази також не обґрунтував, активних процесуальних дій у розумінні загадних норм ст.ст. 2, 299 ЦПК України суд не вчинив та неналежним чином оцінив наявні у справі докази, внаслідок чого висновки суду не відповідають обставинам справи.

Згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 547 від 10.09.2019 року, за результатами проведеної експертизи, експертом використані матеріали цієї цивільної справи та /мовою оригіналу/ «медична карта без номеру амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_8 , 1968 р.н. з КУОЗ МПНД № 3», - ОСОБА_3 на теперішній час виявляє хронічний, стійкий психічний розлад у формі параноїчної шизофренії, відповідно до свого психічного стану на теперішній час нездатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; відповідь на питання № 3 ( щодо можливості в силу психічного стану здоров`я перебувати ОСОБА_3 в судовому засіданні, - не надана з посиланням, що не є компетенцією судово-психіатричної експертизи.

Зазначена експертиза була призначена за клопотанням ОСОБА_1 та проведена на підставі належних та допустимих доказів, за якими можна повно та всебічно встановити дійсні обставини справи.

У судовому засіданні ОСОБА_3 визнав згаданий висновок судово-психіатричного експерта № 547 від 10.09.2019 року та просив задовольнити заяву ОСОБА_1 .

Колегія суддів приймає даний висновок, вважає його достатнім та обґрунтованим та на підставі нього приходить до висновку, що ОСОБА_3 страждає на психічний розлад, який істотно впливає на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у зв`язку з чим потребує постійного догляду та призначення опікуна.

Відповідно до частини 1 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

За змістом Подання опікунської ради Адміністрації Індустріального району Харківської міської Ради щодо призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_3 від 28.10.2019 року , зі слів ОСОБА_1 , брат продовжує хворіти на психічне захворювання, у зв`язку з чим, як і раніше, не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними. Враховуючи зазначене, вона звернулась до суду з заявою про визнання брата ОСОБА_3 недієздатним та встановлення опіки. У разі визнання ОСОБА_3 недієздатним, він потребує призначення йому опікуна.

Зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка м.Харкова, зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_3 , на обліку в закладах охорони здоров`я не перебуває, засудженою не значиться та в розшуку не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, та може бути опікуном ОСОБА_3 ЇЇ мати ОСОБА_4 , чоловік ОСОБА_9 та сил ОСОБА_10 не заперечують, щоб ОСОБА_1 була опікуном свого брата ОСОБА_3 (а.с.73).

Представник органу опіки та піклування у судовому засідання суду апеляційної інстанції також не заперечувала проти задоволення заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного вище, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального і процесуального права, відповідно до п.п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, із ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви.

Рішення суду після набрання ним законної сили надсилається судом органу опіки та піклування, органам ведення Державного реєстру виборців за місцем проживання фізичної особи.

Строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною визначається судом, але не може перевищувати двох років (ч.ч. 5, 6 ст. 300 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 19 квітня 2021 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Орган опіки та піклування- Виконавчий комітет Харківської міської ради про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , недієздатним.

Встановити над недієздатним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 опіку, призначивши його опікуном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Визначити строк дії рішення суду про визнання недієздатною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 2 (два) роки з дня набрання рішенням законної сили.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повне рішення виготовлено 25 жовтня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді колегії І.В.Бурлака.

О.М. Хорошевський.