Справа № 461/5162/19 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/1339/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у липні 2019 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послугами централізованого опалення.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією - суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії, виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності, які надаються на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Стверджує, що договір приєднання з відповідачем не підписаний, однак відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, яка йому була надана.

Зазначає, що факт надання відповідачу послуг з централізованого опалення підтверджується актами про включення системи теплопостачання від 22.10.2014 року, 09.10.2015 року, 11.10.2016 року, 10.10.2017 року, та від 22.10.2018 року.

Вказує, що питання відключення споживачів від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання в житлових будинках регулюється Правилами надання послуг з централізованого опалення постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 зі змінами та доповненнями та Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005 № 4.

Наголошує, що вищезазначений порядок визначає процедуру надання дозволу на відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання, а самовільне відключення від зазначених мереж забороняється, крім того самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Звертає увагу, що відповідач проводила оплату нерегулярно і не в повному обсязі, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість за надання послуг з централізованого опалення у розмірі 19 805,48 грн.

Вважає, що оскільки ОСОБА_1 прострочила виконання грошового зобов`язання, вона повинна сплатити також інфляційні втрати та 3 % річних в розмірі 1189.10 грн. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість в розмірі 20 994.58 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2021 рокупозов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задоволено.

Поновлено строк позовної давності в частині стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення за період з 01.07.2014 по 01.08.2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», заборгованості за послуги з централізованого опалення в розмірі 19 805, 48 грн., інфляційні витрати в сумі 1 088.51 грн., та 3% річних у сумі 100,59 грн., а всього - 20 994.58 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» судовий збір у розмірі 1921 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що, придбала квартиру АДРЕСА_1 в стані ремонту з демонтованим опаленням.

Зазначає, що рішенням № 388 від 23 червня 2015 року виконавчого комітету Львівської міської ради боржнику дозволено відключення від мереж центрального опалення і влаштування індивідуальної системи опалення в квартирі АДРЕСА_1 , а 20 серпня 2015 року складено комісійний акт про прийняття закінченого будівництвом об`єкта системи газопостачання-газифікації 2-хфункціонального котла в квартирі АДРЕСА_1 .

Вказує, що 24 лютого 2016 року звернулася з рекомендованим листом до стягувача про припинення нарахування за послуги з централізованого опалення і скасування проведення нарахування з липня 2015 року, однак відповіді на свій лист не отримала.

Наголошує, що централізоване опалення в квартирі станом на липень 2010 року було уже демонтовано, відтак позивач вимагає оплатити послуги, яких він не надавав.

Звертає увагу, що тривалий час уже не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки з 2018 року зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_2 .

Вважає, що фактично послугами опалення не могла користуватися, жодних послуг з централізованого опалення не отримувала і н могла отримувати, оскільки до тепломережі назад не підключалася, договір про приєднання ніколи не підписувала. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 червня 2021 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2021 року вирішено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2021 року призначено на 11 жовтня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 21 жовтня 2021 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 11 жовтня 2021 року, датою ухвалення постанови є саме 21 жовтня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником квартири АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу № р 1151 від 29.07.2010 року, що підтверджується Інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №96251944.

Власником житлового будинку АДРЕСА_1 є Львівська міська рада.

08 лютого 2016 року Галицьким районним судом м. Львова видано судовий наказ у справі №461/808/16-ц, згідно якого стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення у розмірі 3270,00 грн., 3% річних в сумі 7,90 грн., інфляційних витрат 20,48 грн. та судовий збір в розмірі 689, 00 грн.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 31 серпня 2018 року судовий наказ Галицького районного суду м. Львова від 08 лютого 2016 року скасований.

07 грудня 2016 року Галицьким районним судом м. Львова у справі № 461/7570/16-ц видано судовий наказ, згідно якого стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги централізованого опалення за період 01.01.2016 року по 31.10.2016 року у сумі 5095, 99 грн., інфляційні втрати в сумі 246,00 грн., 3 проценти річних - 63,21 грн., всього 5405 грн. 20 коп. та 689 грн. судового збору.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 31 серпня 2018 року судовий наказ Галицького районного суду м. Львова від 07 грудня 2016 року скасований.

24 лютого 2017 року Галицьким районним судом м. Львова у справі № 461/1357/17 видано судовий наказ, згідно якого стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення у сумі 8273,72 грн., а також судовий збір в розмірі 800, 00 грн.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 31 серпня 2018 року судовий наказ Галицького районного суду м. Львова від 24 лютого 2017 року скасований.

10 жовтня 2017 року Галицьким районним судом м. Львова у справі № 461/7570/16-ц видано судовий наказ, згідно якого стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення у розмірі 3165,77 грн., інфляційні втрати у сумі 822,03 грн. та 3% річних в сумі 29,48 грн., всього 4017, 28 грн. а також судовий збір в розмірі 800, 00 грн.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 31 серпня 2018 року судовий наказ Галицького районного суду м. Львова від 10 жовтня 2017 року скасований.

11 липня 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за центральне опалення квартири АДРЕСА_1 за період з липня 2014 року по лютий 2017 року в розмірі 19805 грн. 48 коп., інфляційних втрат в розмірі 1088 грн., 51 коп. та 3% річних в сумі 100 грн. 59 коп., всього - 20994 грн. 58 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921 грн.

Розглядаючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача в частині нарахування послуг за централізоване опалення та ПТН квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованими. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про стягнення 19805, 48 грн. за період з липня 2014 року по лютий 2017 року, а також 1088 грн. 51 грн. інфляційних втрат та 3% річних в сумі 100, 59 грн. При цьому суд першої інстанції врахував доводи позивача та вказав, що відповідачем не було дотримано порядку відключення її квартири від централізованого теплопостачання. Факт надання відповідачу послуг з централізованого опалення підтверджується актами про включення системи теплопостачання від 22.10.2014р., 09.10.2015р., 11.10.2016р., 10.10.2017 р., та від 22.10.2018 р.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції частково, з огляду на наступне.

За положеннями частини першої ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Питання надання житлово-комунальних послуг регулюються спеціальним законодавством, а саме: Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (із змінами) (далі - Правила).

Так, статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 даного Закону у споживача є обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за №630, ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» оплата за надані послуги вноситься щомісячно.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтями 77, 78, 81 ЦПК України передбачено, що на сторони у справі покладається обов`язок по наданню належних та допустимих доказів як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 8 Правил надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, послуги надаються споживачеві згідно із договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Договір між позивачем та відповідачем не укладався, однак правовідносини, які виникли, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», чинним на момент надання житлово - комунальних послуг та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №-630.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №344/10719/16-ц.

Крім того, як висловився Верховний Суду України під час розгляду цивільної справи № 6-931цс15 в своїй постанові від 13.01.2016, на вказані правовідносини поширюється ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналогічні висновки щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за відсутності між сторонами договірних відносин, а також щодо стягнення з споживача трьох відсотків річних та інфляційних втрат, висловлені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 639/10591/14-ц (постанова від 14.02.2018р.), які відповідно до ч. 4ст. 263 ЦПК України суд зобов`язаний враховувати.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що позивач, як виконавець послуг, забезпечив надання споживачу відповідних послуг, останній їх споживав, від отримання не відмовився, тобто, між сторонами встановлені фактичні договірні відносини на тих умовах, за яких надається ця послуга, і відповідно, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за цю послугу є обґрунтована і підлягала задоволенню.

Тому висновок суду першої інстанції, що послуги з теплопостачання надавались позивачем, є правильним.

Факт відсутності договору про надання послуг з теплопостачання позивачем відповідачам не може бути підставою для не сплати за надані послуги позивачем.

Не заслуговують на увагу твердження відповідачки про те, що належна їй, ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_1 відключена від мережі централізованого опалення, а тому вона не зобов`язана оплачувати послуги, які не отримувала.

Так, питання відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання житлових будинків регулюється Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4 (із змінами, внесеними наказом Мінжитлокомунгоспу від 06 листопада 2007 року №169, який набув чинності з 09 грудня 2007 року) (далі - Порядок).

Вказаним Порядком встановлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

У п.п. 2.3-2.7 Порядку визначено, що отримання технічних умов може виконуватись безпосередньо заявником або відповідно до договору проектною чи проектно-монтажною організацією. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи. Роботи з відключення будинку від мереж ЦО і ГВП виконуються у міжопалювальний період. По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП (додаток 4) і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні Комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Разом з тим, акту за участю теплопостачальної організації, який є завершальним етапом проходження встановленої законодавством процедури відключення від мереж централізованого опалення квартири АДРЕСА_1 , відповідач не надала.

Відповідно до пунктів 25, 26, 30 пункту 3 Правил №630 відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, останній не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мереж теплопостачання.

Отже, самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1192цс15.

Таким чином, відповідачем не надано суду доказів правомірного відключення квартири АДРЕСА_1 від централізованого теплопостачання.

Згідно наявного у матеріалах справи розрахунку ЛМКП «Львівтеплоенерго» вбачається, що у відповідачки станом на 13.02.2017 року наявна заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення та ПТН за період з 07.2014 по 02.2017 в розмірі 20 038 грн. 60 коп.

Водночас, як зазначав позивач у позовній заяві, згідно розрахунків заборгованості за послуги з централізованого опалення боржника, станом на 13.02.2017 за період з 01.07.2014 - 31.03.2015р. за централізоване опалення становить 3165,77грн, інфляційні втрати 822,03 грн., 3% річних 29,48грн. всього 4017,28 грн.

Станом на 13.02.2017р (дата формування заборгованості) за період з 01.04.2015р. по 31.12.2015р. за квартирою АДРЕСА_1 утворилась заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення в розмірі 3270,50грн., інфляційні втрати 20.48 грн., 3% річних 7.90грн,. всього 3298.88 грн.

Станом на 13.02.2017р. за період з 01.01.2016р. по 31.10.2016р. за квартирою АДРЕСА_1 у вищезазнаного боржника утворилась заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення в розмірі 5095,99грн., інфляційні втрати 246.00 грн., 3% річних 63,21грн,. всього 5405.20 грн.

Станом на 13.02.2017р. за період з 01.11.2016р. по 28.02.2017р. за квартирою АДРЕСА_1 у вищезазнаного боржника утворилась заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення в розмірі 8273,72грн.

Таким чином загальна сума заборгованості за послуги ЦО складає - 19805,98грн. Загальна сума інфляційних витрат та 3% річних складає - 1249.10 грн, всього - 21055.08 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неналежне виконання відповідачкою зобов`язання щодо внесення плати за надані позивачем послуги з централізованого опалення належного її на праві власності житлового приміщення.

Закріплена у пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3 % річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові.

Саме такий правовий висновок щодо застосування відповідних норм викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц (провадження № 61-1647св17), який відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України повинен враховуватися судами.

Заперечення сторони відповідача про наявність у її квартирі з липня 2015 року індивідуального опалення, у зв`язку з чим вона не отримувала послуг від ЛМКП «Львівтеплоенерго», не узгоджуються з матеріалами справи.

Рішення №388 від 23 червня 2015 року виконавчого комітету Львівської міської ради, яким дозволено боржнику відключення від мереж центрального опалення і влаштування індивідуальної системи опалення в квартирі АДРЕСА_1 , не є підставою для припинення нарахувань за послуги централізованого опалення, оскільки для реалізації цього рішення, як зазначалось вище, необхідно було вчинити певні дії, які відповідач не вчинила. Акт від 20 серпня 2015 року про прийняття закінченого будівництвом об`єкта системи газопостачання - газифікації 2- ох функційного котла в квартирі з липня 2015 року не свідчить про відключення вказаної квартири АДРЕСА_1 від мереж ЦО і ГВП.

Колегія суддів звертає увагу на те, що пунктом 6 частини 1 статті 20 вказаного вище Закону передбачено лише два випадки, коли споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг: за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні; за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як стверджує відповідач, вона лише з 2018 року зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_2 , до цього часу місцем її реєстрації була кв. АДРЕСА_1 .

Про факт надання послуг позивачем і згоду на їх отримання відповідачкою свідчать вчинені сторонами дії: відкриття на відповідача особового рахунку, надання послуг виконавцем послуг - позивачем і фактичне використання цих послуг споживачем відповідачем.

Оскільки відповідач фактично користувалася послугами та не оспорює факту користування ними, але не сплачувала за них кошти, згідно відомостей нарахування та сплати за ними виникла заборгованість.

Таким чином, встановивши, що відповідач належним чином не виконувала своїх обов`язків щодо оплати наданих житлово-комунальних послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що підприємство у 2016 - 2017 роках зверталося до суду із заявами про видачу судового наказу, вважав, що подання кредитором таких заяв перериває перебіг строку позовної давності.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позовна давність за вимогами ЛМКП «Львівтеплоенерго», про застосування якої під час розгляду справи усно заявив представник відповідач ОСОБА_2 , перервалася поданням заяви про видачу судового наказу.

Із прослуханого звукозапису судового засідання, яке відбулось 24 лютого 2021 року, встановлено, що представник відповідача дійсно звертав увагу суду на те, що позивачем пропущено строку позовної давності, оскільки просить про стягнення заборгованості за спожиту теплоенергію за період, починаючи з 2014 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що закон не вимагає певної форми подання заяви про застосування позовної давності письмової чи усної, зробленої в ході судового засідання. У випадку подання усної заяви про застосування строку позовної давності, необхідно чітко та вголос викласти її зміст та вимагати занесення стислого змісту цієї заяви до журналу судового засідання в порядку ЦПК чи протоколу в порядку ГПКУ (ухвала ВССУ від 17.06.2015 р.).

Як вбачається із матеріалів справи позивач звернувся до суду в липні 2019 року, при цьому просив стягнути заборгованість за спожиту теплоенергію за період з липня 2014 року по лютий 2017 року, в сумі 19805 грн. 48 коп. Заяв про збільшення чи уточнення позовних вимог, позивач до суду не подавав.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості (пункт 3 частини першої статті 161 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішенні цього спору, колегія суддів бере до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 38 та 82 вказаної постанови зазначено, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі N 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі N 903/509/17).Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі N 663/2070/15-ц).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі N 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі N 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі N 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. (п.39).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів доходить висновку, що подання заяв про видачу судових наказів у 2016 та 2017 році не переривали строку позовної давності, та задоволенню підлягають вимоги позивача лише в межах строку позовної давності, тобто 3 років, які передували зверненню до суду.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку підлягає застосуванню строк позовної давності, та оскільки із позовом до суду ЛПКП «Львівтеплоенерго» 11 липня 2019 року, то необхідно стягнути з відповідачів заборгованість за спожиту теплову енергію за період з липня 2016 року по лютий 2017 року у розмірі 9 613 грн. 31 коп. Інфляційні втрати за вказаний період (липень, серпень 2016 р.) становлять 183 грн. 27 коп. та 3% річних - 19 грн. 99 коп.

Заперечень чи спростувань (у формі відповідних розрахунків) розрахунку заборгованості відповідач не подала, іншого розрахунку суду не представлено, як і не доведено те, що невиконання зобов`язань по сплаті вартості отриманих послуг сталося не з її вини.

В решті задоволенні вимог про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію в період з липня 2014 року по червень 2016 року слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові -на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги задоволені частково, а саме на 46,76%. При подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1921 грн. 46,76% з яких складає 898 грн. 25 коп. Також при подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено 2881 грн. 50 коп. Апеляційна скарга задоволена частково, а саме на 46,76% (46,76% з яких складає 1347,32 грн.).

Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином до стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 449 грн. 11 коп. (1347,32-898,25=449,11).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2021 року - скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ЛМКП «Львівтеплоенерго» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги централізованого опалення за період липень 2016 року по лютий 2017 року в розмірі 9 613 грн. 31 коп., інфляційні втрати - 183 грн. 27 коп. та 3% річних - 19 грн. 99 коп., всього 9816 грн. 57 коп.

У задоволенні позову Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію за період з липня 2014 року по червень 2016 року відмовити за спливом позовної давності.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 449 грн. 11 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 21 жовтня 2021 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: Н.П. Крайник

Р.П. Цяцяк