КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/7207/2021 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Мостової Г.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Райфайзен Банк Аваль" на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович про усунення перешкод у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» та просив усунути перешкоди у розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виключення відомостей про обтяження із Державного реєстру іпотек за № 5285363, внесених 05 червня 2009 року, а також шляхом виключення відомостей № 5285329, внесених 11 липня 2007 року про обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., з підстав того, що він не укладав будь-яких правочинів щодо передачі належного йому майна в іпотеку на користь іпотекодержателя, згоди на передачу квартири не надавав.

Зазначає, що договір іпотеки, укладений 11 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4 в забезпечення виконання зобов`язань останнього за кредитним договором № 014/9408/74/57728 від 11 липня 2007 року, з огляду на те, що його умови спрямовані на порушення конституційних прав і свобод ОСОБА_1 , визначених ст. 41 Конституції України, а також, як вказує останній на незаконне заволодіння нерухомим майном власника, шляхом можливого застосування механізму, встановленого ст.ст. 37-39 Закону України «Про іпотеку» в розумінні ст. 228 ЦК України є нікчемним.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 також зазначає, що наявність записів про обтяження квартири АДРЕСА_1 у Державному реєстрі іпотек та у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, у зв`язку з укладенням ОСОБА_4 договору іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, перешкоджають позивачу в розпорядженні належним йому майном відповідно до ст. 317 ЦК України, а тому останній за захистом своїх порушених прав звернувся до суду.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 . Усунуто перешкоди у розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виключення відомостей про обтяження із Державного реєстру іпотек за № 5285363, внесених 05 червня 2009 року, а також шляхом виключення відомостей № 5285329, внесених 11 липня 2007 року про обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.. Стягнуто з ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1102,42 грн..

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Вказує, що 11.07.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. був посвідчений договір купівлі продажу квартири за АДРЕСА_1 укладений ОСОБА_4 з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Звертає увагу суду, що Печерським районним судом м. Києва правового обгрунтування діям позивача ОСОБА_1 щодо укладення договору купівлі продажу нерухомого майна, як вбачається зі змісту рішення від 02.12.2019 р., проігноровано та надано не було. Суд лише обмежився довідкою, сумнівною, як на думку Банку, за якою визначені частки майна належних ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були продані 11.07.2007 року. Договір купівлі продажу від 11.07.2007 р. з дати його укладення в судовому порядку не оскаржений та не припинений. 11.07.2007 рокуАТ «Райффайзен Банк » в забезпечення виконання умов кредитного договору № 014/9408/74/57728 з ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, за умовами якого в заставу Банку Іпотекодавцем передано квартиру за АДРЕСА_1 . 11.07.2007 року у відповідності до вимог визначених ст. 4 Закону України «Про іпотеку» Договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстровим № 3664.Посилається на правову позицію визначену в постанові КГС ВС від 24 січня 2020 року № 910/10987/18.

Учасники справи відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надали.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_1 в зв`язку з обтяженням не може в повному обсязі реалізувати належні права на розпорядження квартирою.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 11 липня 2007 року між Відкритим акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 014/9408/74/57728 за умовами якого банк зобов`язався передати, а позичальник прийняти грошові кошти у розмірі 294 350,00 дол. США, строком до 11 липня 2027 року.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за кредитним договором, останніми того ж дня укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав у іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 36-40).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 11 липня 2007 року та витягу з Державного реєстру правочинів № 4273333 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 відчужили, а ОСОБА_4 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 41-44).

На виконання ухвали суду надійшов лист Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-175 (И-2019) від 08 січня 2019 року, з якого вбачається, що вказана квартира на праві власності зареєстрована заОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_1 (в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 липня 1997 року;

-2/15 ч. ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 05 квітня 2007 року;

-4/15 ч. ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 23 квітня 2007 року.

Встановлено, що Інформація з Державного реєстру прав у зв`язку із здійсненням ними повноважень, визначених законом, надається за суб`єктом права чи за об`єктом нерухомого майна в електорнній формі шляхом безпосереднього доступу до державого реєстру прав, за умови ідентифікації відповідної посадової особи за допомогою електронного цифрового підпису. Порядок доступу до Державного реєстру прав визначається Кабінетом міністрів України, крім випадків, передбачен дим Законом.

Згідно постанови Кабінету Міністрів від 26 жовтня 2011 р. № 1141

Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Державний реєстр прав розпочав роботу з 01 січня 2013 року.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомості, було оформлено замовлення на надання інформації щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 за № 11601 (КВ-2016), де власником квартири занчиться ОСОБА_4 ; тип обтяження іпотека(а.с. 8-9).

Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач не має права власності на спірну квартиру.

Власником спірної квартири є ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п.1 ч.2ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 3 ст.640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, оскільки судом першої інстанції не вірно встановлено обставини справи та надано не вірну оцінку доказхам навяним у матералах справи. Так судом апеляційної інстанції встановлено, що договір купівлі-продажу від 11 липня 2007 року не визнавався недійсним в судовому порядку.

Крім того, договір купівлі-продажу від 11 липня 2007 року був реальним і вчинений у формі, дозволеній чинним законодавством України на момент його вчинення, а тому ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача не було порушено відповідачем.

Тобто при вирішенні даного спору суд першої інстанції мав керуватись положеннями ст. 15, 16, 319, 328 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Райфайзен Банк Аваль" задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович про усунення перешкод у користуванні майном відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; місце знаходження: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства "Райфайзен Банк Аваль" (; місце знаходження: 01011, м. Київ, вул. Лєскова, 9) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2270,00грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «20» жовтня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіД.Р. Гаращенко
Г.І. Мостова