Дата документу 12.10.2021 Справа № 319/187/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №319/187/21 Головуючий у 1 інстанції: Валігурський Г.Ю.
Провадження № 22-ц/807/2903/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 25 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 .

Після його смерті відкрилась спадщина, до якої входить нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації, наявної в спадковій справі, заведеній Більмацькою державною нотаріальною конторою, із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 звернувся ОСОБА_1 , який повідомив, що є троюрідним братом померлого.

Вона постійно проживає в м. Шахтарськ, Донецької області, не є внутрішньо переміщеною особою, планувала приїхати до смт. Більмак для звернення до нотаріальної контори в другій половині березня 2020 року, проте зв`язку з встановленням карантинних обмежень щодо пасажирських перевезень, через свого представника звернулась до нотаріуса тільки 02 березня 2021 року.

В зв`язку з пропуском встановленого строку для прийняття спадщини нотаріусом видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

На підставі зазначеного просила визначити їй додатковий строк для подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття за законом після смерті батька ОСОБА_3 терміном в два місяці з часу набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 25 травня 2021 року позов задоволено.

Визначено ОСОБА_2 додатковий строк тривалістю в два місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на відсутність труднощів у позивача в реалізації права на спадщину, надання позивачем неналежних доказів, відсутність у позивача дозволу на перетин лінії розмежування, що унеможливлює перетин лінії розмежування незалежно від введення карантинних обмежень, прийняття нотаріусом постанови з порушенням ст. 1269 ЦК України, просив скасувати рішення суду, вирішити питання про судові витрати.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивачем надані належні докази, ОСОБА_2 не мала можливість звернутися вчасно до нотаріуса через карантинні обмеження, нотаріусом було допущено помилку в тексті постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка не повинна впливати на спадкові права позивача, нотаріус відмовився приймати у представника заяву про прийняття спадщини, у позивача була відсутня можливість передати особисто або через пошту заяву про прийняття спадщини, а також засвідчити справжність підпису на заяві, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину через не доведення родинних зв`язків з померлим.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 08.10.2019 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Більмацькому та Розівському районах Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (а.с.7)

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 14.10.1976 року Міським відділом ЗАГС м. Шахтарськ Донецької області, та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим 03.10.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Шахтарську Шахтарського міськрайонного управління юстиції Донецької області, що позивач ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 (а.с.19-20).

Відповідно до інформації, наявної в спадковій справі №42/2020, заведеній Більмацькою державною нотаріальною конторою 01 квітня 2010 року, із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 звернувся ОСОБА_1 , який повідомив, що є троюрідним братом померлого (а.с.60-78).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_1 при оформленні заяви в нотаріальній конторі (а.с.64) зазначив про відсутність інших спадкоємців.

Листом від 25.06.2020 року №542/01-16 завідувач Більмацькою державною нотаріальною конторою С.В. Плаксін повідомив ОСОБА_1 про те, що йому необхідно встановити факт родинних відносин, надавши документи, які підтверджують факт родинних відносин, або звернутись до суду для встановлення даного факту (а.с.69 зворот.).

Постановою державного нотаріуса Більмацькою державною нотаріальною конторою Запорізької області Плаксіна С.В. від 02.03.2021 року ОСОБА_2 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском встановленого ЦК України строку (а.с.8).

Згідно відмітки у паспорті ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 , виданому 23.10.2009 року Шахтарським МВ ГУ МВС України у Донецькій області, місце проживання останньої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.5 зворот.).

За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

За приписами ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17. З указаним висновком погодився й Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2019 року у справі № 643/3049/16-ц.

Отже, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Разом з тим, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалим відрядженням, в тому числі закордонним; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

При цьому, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Подібний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16, Верховний Суд від таких висновків не відступав, про що свідчить практика застосування норм права у подібних правовідносинах, викладена у постановах від 18 січня 2018 року у справі № 198/476/16, від 1 лютого 2018 року у справі № 712/656/15, від 06 червня 2018 року у справі № 592/9058/17, від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц, від 25 квітня 2019 року у справі № 761/794/15-ц, від 17 червня 2020 року у справі № 520/10377/17, від 18 травня 2021 року № 615/1337/19 тощо.

Пунктами 4, 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 16.03.2020 року) (далі - Постанова) заборонено:

- з 12 год. 00 хв. 18 березня 2020 р. до 03 квітня 2020 р. регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у приміському, міжміському внутрішньо обласному і міжобласному сполученні (крім перевезення легковими автомобілями); перевезення понад 10 пасажирів одночасно в одному транспортному засобі у міському електричному (трамвай, тролейбус) та автомобільному транспорті, що здійснює регулярні пасажирські перевезення на міських маршрутах у звичайному режимі руху; перевезення понад 10 пасажирів одночасно в автобусах, які виконують регулярні пасажирські перевезення на міських автобусних маршрутах в режимі маршрутного таксі; заїзд на територію автостанцій автобусів, які здійснюють перевезення пасажирів у приміському, міжміському внутрішньо обласному і міжобласному сполученні, та реалізацію власниками автостанцій квитків автомобільним перевізникам, які виконують такі перевезення;

- з 17 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року перевезення пасажирів метрополітенами мм. Києва, Харкова і Дніпра відповідно до рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 16 березня 2020 року;

- з 12 год. 00 хв. 18 березня 2020 року до 3 квітня 2020 року перевезення пасажирів залізничним транспортом в усіх видах внутрішнього сполучення (приміському, міському, регіональному та дальньому). Дозволяється здійснення акціонерним товариством «Українська залізниця» окремих пасажирських рейсів у внутрішньому залізничному сполученні, рішення щодо яких приймається в кожному окремому випадку за погодженням з Міністерством інфраструктури та Міністерством охорони здоров`я, а також окремих пасажирських рейсів у міжнародному залізничному сполученні, рішення щодо яких приймається в кожному окремому випадку за погодженням з Міністерством інфраструктури, Міністерством закордонних справ та Адміністрацією Державної прикордонної служби.

В редакції від 25.03.2020 року вказаними пунктами Постанови заборонено до 24 квітня 2020 року:

регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у приміському, міжміському, внутрішньо обласному та міжобласному сполученні, крім перевезення:

- легковими автомобілями;

- службовими та/або орендованими автомобільними транспортними засобами підприємств, закладів та установ за умови забезпечення водіїв та пасажирів під час таких перевезень засобами індивідуального захисту в межах кількості місць для сидіння і виключно за маршрутами руху, погодженими з органами Національної поліції, а також дотримання відповідних санітарних та протиепідемічних заходів;

- в одному міському електричному (трамвай, тролейбус) та автомобільному транспортному засобі, що здійснює регулярні пасажирські перевезення на міських маршрутах, кількості пасажирів, яка одночасно не перевищує половини кількості місць для сидіння, передбачених технічною характеристикою транспортного засобу та визначених у реєстраційних документах, за умови перевезення людей у засобах індивідуального захисту, а також дотримання відповідних санітарних та протиепідемічних заходів, крім перевезень автомобільними транспортними засобами, передбаченими в абзаці четвертому цього підпункту;

- в одному транспортному засобі та автобусах, які виконують регулярні пасажирські перевезення на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі, кількості пасажирів, яка одночасно не перевищує половини кількості місць для сидіння, передбачених технічною характеристикою транспортного засобу та визначених у реєстраційних документах, за умови перевезення людей у засобах індивідуального захисту, а також дотримання відповідних санітарних та протиепідемічних заходів;

- заїзд на територію автостанцій автобусів, які здійснюють перевезення пасажирів у приміському, міжміському, внутрішньообласному та міжобласному сполученні, та реалізацію власниками автостанцій квитків автомобільним перевізникам, які виконують такі перевезення;

- з 12 год. 00 хв. 18 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року перевезення пасажирів залізничним транспортом в усіх видах внутрішнього сполучення (приміському, міському, регіональному та дальньому). Дозволяється здійснення акціонерним товариством «Українська залізниця» окремих пасажирських рейсів у внутрішньому залізничному сполученні, рішення щодо яких приймається в кожному окремому випадку за погодженням з Міністерством інфраструктури та Міністерством охорони здоров`я, а також окремих пасажирських рейсів у міжнародному залізничному сполученні, рішення щодо яких приймається в кожному окремому випадку за погодженням з Міністерством інфраструктури, Міністерством закордонних справ та Адміністрацією Державної прикордонної служби.

Указом Президента України від 13.03.2020 року № 87/2020 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року, п/п 1 п. 1 якого зобов`язано Кабінет Міністрів України вжити в установленому порядку заходів щодо закриття з 0 год. 00 хв. 17 березня 2020 року протягом наступних двох тижнів пунктів пропуску через державний кордон України для здійснення регулярного пасажирського сполучення.

Суд першої інстанції враховував ті обставини, що ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у м. Шахтарськ Донецької області, яке відповідно до «Переліку населених пунктів на території яких здійснювалася антитерористична операція», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275, відноситься до території непідконтрольної владі України, після смерті ОСОБА_3 на території України Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СOVID-19» (із подальшими змінами), було встановлено карантин, а саме з 12.03.2020 року до 31.12.2020 року, у зв`язку з чим було введено певні обмеження щодо перетинання громадянами контрольних пунктів в`їзду на тимчасово окуповані території зокрема в Донецькій області та виїзду з них, а також закрито пропускні пункти в`їзду та виїзду з території непідконтрольної Україні.

У справі, яка переглядається, установивши, що позивач пропустила строк на подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 з об`єктивних поважних причин, що фактично позбавило позивачку можливості вчасно звернутись із заявою про прийняття спадщини, дійшов обгрунтованого висновку про визначення ОСОБА_2 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач мала можливість звернутися до нотаріуса для прийняття спадщини через представника, або з використанням інформаційно-комунікаційних засобів зв`язку, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки нормами чинного законодавства передбачено, що заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі.

Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч.3 ст.9 зазначеного Закону, є недійсними та не підлягають виконанню.

Отже, у позивача були обґрунтовані труднощі щодо засвідчення справжності підпису на заяві про прийняття спадщини та направленню цієї заяви на адресу нотаріальної контори, адже поштове сполучення з непідконтрольними територіями не здійснюється.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що позивач не проживає на непідконтрольній території Донецької області, спростовується відповідною відміткою про зареєстроване місце проживання у паспорті позивача.

Належних та допустимих доказів проживання ОСОБА_5 за іншою адресою відповідачем не надано, що є його обов`язком в розумінні положень ст.12 ЦПК України.

Доводи про відсутність перепустки на ім`я позивача для перетину лінії розмежування також не підтверджено належними доказами та не спростовує тих обставин, що з 12.03.2020 року існувала об`єктивна неможливість позивача покинути тимчасово окуповану територію та прибути до смт. Більмак з метою отримання спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 .

До апеляційної скарги відповідач долучив нові докази, які не були предметом розгляду суду першої інстанції, зокрема, копія відповіді на звернення ОСОБА_1 від 01.06.2021 року та від 10.06.2021 року Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, частиною третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи.

Однак, наявності таких об`єктивних обставин заявником не наведено, а судом не встановлено.

До того ж доводи апеляційної скарги щодо прийняття нотаріусом постанови з порушенням ст. 1269 ЦК України не спростовують висновків суду про поважність пропуску строку для прийняття спадщини позивачем.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 25 травня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 жовтня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова