Справа №431/3391/21
Провадження №2/431/698/21
12 жовтня 2021 року Старобільський районний суд Луганської області у складі:
головуючого судді Кудрявцева І.В.
при секретарі Дубініній О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Старобільського районного суду Луганської області у м.Старобільську Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи відділ-служба у справах дітей Новопсковської селищної ради, Новопсковська селищна рада про надання дозволу на зняття з реєстрації місця проживання та реєстрацію дитини без згоди батька,
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи відділ-служба у справах дітей Новопсковської селищної ради, Новопсковська селищна рада про надання дозволу на зняття з реєстрації місця проживання та реєстрацію дитини без згоди батька. В обґрунтування свого позову посилається на те, що з відповідачем перебувала у шлюбі, від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка знаходиться на її повному утриманні, рішенням суду від 15.02.2021р. їх шлюб було розірвано. Після припинення шлюбних відносин вона з чоловіком не спілкується і сімейні стосунки не підтримує, з 15.12.2019р. вона з донькою проживають окремо від відповідача. Вона має намір продати належну їй квартиру АДРЕСА_1 , проте не може цього зробити оскільки у квартирі зареєстрована її малолітня донька. Їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 у цьому ж будинку, де вона має намір проживати разом з донькою. 12.05.2021р. вона звернулася до ЦНАП з метою зняття з реєстрації місця проживання дитини та подальшого його перереєстрації, але їй відмовлено у зв`язку з відсутністю письмової згоди другого з батьків. Вона зверталась до відповідача з проханням надати таку письмову заяву, але він відмовив, з жовтня 2020р. знаходиться у Польші і проводити жодних дій для зняття з реєстрації їхньої доньки не бажає. У зв`язку з чим просила надати їй дозвіл на зняття з реєстрації місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з адреси: АДРЕСА_3 , та здійснити реєстрацію дитини за адресою: АДРЕСА_4 , без згоди батька ОСОБА_2 .
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань чи заяв, відзиву на позовну заяву до суду не надавав.
Позивач ОСОБА_1 , представники третіх осіб відділ-служба у справах дітей Новопсковської селищної ради, Новопсковської селищної ради у судове засідання не з`явились, до початку судового засідання позивачка надала заяву про розгляд справи за її відсутності та згоду на заочний розгляд справи, треті особи служба у справах дітей Новопсковської селищної ради Луганської області, Новопсковська селищна радаЛуганської області надали заяви про розгляд справи за відсутності їх представників та прийняття рішення на розсуд суду.
У зв`язку з чим відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності позивачки, представників третіх осіб.
12.10.2021 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:
Згідно копії свідоцтва про народження (а.с.7) ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 та її батьком є ОСОБА_2 , а матір`ю - ОСОБА_1 .
Відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи (а.с.8) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 10.04.2017р. по теперішній час.
Відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи (а.с.9) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 19.09.2019р. по теперішній час.
Згідно копії заяви про зняття з реєстрації місця проживання від 25.06.2021р. (а.с.10) у знятті з реєстрації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відмовлено 25.06.2021р. на підставі ст.9-1 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», п.26 Постанова КМУ від 02.03.2016р. №207 «Про затвердження правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» Примітка: реєстрація місця проживання з одночасним зняття з реєстрації попереднього місця проживання).
Згідно копії заяви про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини від 25.06.2021р. (а.с.11) у реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відмовлено 25.06.2021р. на підставі ст.9-1 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», п.18 Постанова КМУ від 02.03.2016р. №207 «Про затвердження правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» Примітка: реєстрація місця проживання з одночасним зняття з реєстрації попереднього місця проживання).
Відповідно до п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. №207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
Відповідно до п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. №207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
Відповідно до ч.1 ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У Рішенні від 01.11.2004р. №15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
У Рішенні від 25.01.2012р. №3-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.
Згідно ч.3 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства, а згідно ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно ч.2 ст.3 ЦПК України, якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
Статтею третьою Конвенції "Про права дитини", ратифікованої Постановою ВР України від 27.02.1991р. №789-XII, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання та застосування практики рішень Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до ст.2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями Конвенції, а саме: а)чи є втручання законним; б)чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в)чи є такий захід (втручання в право) пропорційним визначеним цілям.
У рішенні «Хабровські проти України» від 17.01.2016 року ЄСПЛ зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному "дотриманню" права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому, та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду. Суд послідовно встановлював, що позитивний обов`язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз`єднатися з їхніми дітьми, та обов`язок національних органів вживати таких засобів. Проте обов`язок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки возз`єднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обов`язок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції.
У рішенні «Хелфорд проти Сполученого Королівства» від 25.06.1997 року ЄСПЛ зазначив, що стаття 8 Конвенції також передбачає, що будь-яке втручання з боку публічних властей в право особи на повагу до приватного життя та кореспонденції повинно бути «передбачено законом». Відповідно до усталеної практики Суду, це положення передбачає не тільки необхідність дотримання національного законодавства, але також стосується якості цього законодавства, вимагаючи, щоб воно було сумісним з принципом верховенства права. (п.49).
Враховуючи викладене, зважаючи на забезпечення справедливого балансу між обмеженнями, встановленими законодавством в сфері реєстрації місця проживання малолітньої дитини, та необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів особи - неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою повного захисту її прав і інтересів та пріоритетності якнайкращого їх забезпечення, суд, виходячи з встановлених обставин справи, вважає, що неможливість зняття з реєстрації та реєстрації місця проживання малолітньої доньки за місцем проживання позивачки суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
При постановленні цього рішення суд також враховує, що відповідачем не було надано жодних заперечень проти позову, а так само і доказів, які б унеможливлювали надання матері малолітньої дитини дозволу на зняття з реєстрації та реєстрацію місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання позивачки.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову у розмірі 908грн.
Керуючись ч.1 ст.8 Конституції України, ст.3 Конвенції «Про права дитини», ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.11-13,141, 263-265,268, 280, 281 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи відділ-служба у справах дітей Новопсковської селищної ради, Новопсковська селищна рада про надання дозволу на зняття з реєстрації місця проживання та реєстрацію дитини без згоди батька - задовольнити у повному обсязі.
Надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дозвіл на зняття з реєстрації місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , без згоди батька ОСОБА_2 .
Надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дозвіл на здійснення реєстрації місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_4 , без згоди батька ОСОБА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 . на користь ОСОБА_1 и судові витрати у розмірі 908 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, відповідач може оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Луганського апеляційного суду в 30-денний строк з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач може оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Луганського апеляційного суду в 30-денний строк з дня проголошення рішення.
Суддя І.В. Кудрявцев