ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/472/20 Номер провадження 22-ц/814/1899/21Головуючий у 1-й інстанції Петренко Л. Є. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

секретар: Зеленська О.І.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Лучко Т.І.

представника відповідча - адвоката Борзовця О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лучко Тетяни Іванівни

на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 25 травня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Подоляка» про визнання права власності на домоволодіння, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАФ «Подоляка» про визнання дійсним і таким, що відбувся договір купівлі-продажу домоволодіння та визнання права власності на домоволодіння.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ним та ПАФ «Подоляка» 24 січня 2007 року укладено письмовий договір, відповідно до якого він придбав на виплату належний відповідачу житловий будинок з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до цього договору відповідач передав йому вказаний житловий будинок для проживання, з умовою виплати ним (позивачем) його вартості в сумі 12 000 грн.

Договором передбачено, що після виплати вартості житлового будинку, за ним здійснюється реєстрація права власності на вказане житло.

Після укладення вказаного договору він (позивач) за власні кошти здійснив ремонт житлового будинку, уклав відповідні договори з газо- та електропостачальними організаціями.

До 2015 року він повністю виплатив ПАФ «Подоляка» узгоджену договором вартість спірного нерухомого майна, після чого вважав себе власником цього будинку, здійснюючи догляд за ним та його покращення загалом.

У вересні 2015 року відповідач своєю довіреністю уповноважив його на виготовлення технічної документації про встановлення меж земельної ділянки в натурі, розташованої по АДРЕСА_1 . За власні кошти він провів ці роботи та отримав відповідні документи.

Однак ПАФ «Подоляка» до цього часу ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, а з весни 2020 року, відповідач незаконно, на думку позивача, вимагає його виселення з сім`єю з фактично придбаного ним будинку, при цьому погрожує відключити будинок від газо- та енергокомунікацій.

Враховуючи вищевикладене, просив: визнати дійсним та таким, що відбувся договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, укладений 24 січня 2007 року між ним та Приватною агрофірмою «Подоляка»; визнати за ним, ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

У вересні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду уточнену позовну заяву та заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив залишити без розгляду позовні вимоги в частині визнання дійсним і таким, що відбувся договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, укладений 24 січня 2007 року між ним та відповідачем ПАФ «Подоляка».

В уточненій позовній заяві, просив визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , а також стягнути на його користь з відповідача понесені ним судові витрати по справі.

В обґрунтування уточненого позову зазначав, що 21 лютого 2006 року він був прийнятий до ПАФ «Подоляка» на роботу трактористом.

В період роботи відповідачем йому запропоновано отримати в оренду з правом подальшого викупу спірний житловий будинок.

24 січня 2007 року між ним та ПАФ «Подоляка» укладено договір, відповідно до п. 1 якого відповідач передав житловий будинок в с. Байрак для подальшого проживання та виплати його вартості і сумі 12 000 грн.

Після підписання даного договору він із сім?єю вселився в спірний будинок, який перебував у непридатному до проживання стані.

За власні кошти він змушений був привести будинок до стану, можливого для проживання. Також на виконання передбачених договором умов, він уклав договори на газо- та електропостачання, а також договори оренди землі.

Після сплати відповідачеві повної вартості житлового будинку, ним в 2015 році здійснено розробку технічної документації земельної ділянки по АДРЕСА_1 та виготовлено технічний паспорт на домоволодіння.

З моменту повної виплати вартості будинку, відповідно до договору оренди з подальшим викупом, він вважав себе власником домоволодіння.

Проте відповідачем - ПАФ «Подоляка» ігноруються його пропозиції та вимоги щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

На сьогодні за заявою відповідача, будинок від`єднано від газо- та електропостачання, але в даному будинку він проживає разом з дружиною та неповнолітніми дітьми, оскільки іншого житла не мають.

З огляду на природу договору укладеного між ним та ПАФ «Подоляка», вважає, що такий є договором оренди житла з викупом, згідно ст. 810-1 ЦК України.

При цьому зазначав, що на момент його укладання, законодавець не вимагав його нотаріального посвідчення.

Оскільки оплата по договору оренди з подальшим викупом проведена в повному обсязі, дія цього договору фактично закінчена і зволікання відповідача до укладення договору купівлі-продажу даного домоволодіння свідчить про порушення останнім умов договору і діючого законодавства, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду з вимогою про визнання за ним права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 .

В свою чергу Приватна агрофірма «Подоляка» у липні 2020 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в інтересах яких діє їх мати - ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення і вселення.

В позовній заяві посилалася на те, що агрофірма являється власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 з 22 лютого 2006 року перебував з позивачем у трудових відносинах та 24 січня 2007 року між ПАФ «Подоляка» та ОСОБА_1 укладено договір про передачу вказаного вище житлового будинку для проживання останнього та виплати його вартості в сумі 12 000 грн.

У п. 5 цього Договору вказано, що працівник зобов`язується працювати на фірмі 10 років, в іншому випадку працівник виселяється з житлового будинку, а виплачена сума за такий не повертається.

Разом з ОСОБА_1 у вказаному житловому будинку проживає і сім`я останнього в складі дружини ОСОБА_2 та двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_3 .

Оскільки ОСОБА_1 14 вересня 2015 року звільнений з посади тракториста, яку займав в ПАФ «Подоляка», він зобов`язаний був виселитись з належного агрофірмі житлового будинку, однак дій, щодо виселення не вчинив і на даний час.

ПАФ «Подоляка» неодноразово вчинялись дії щодо досудового врегулювання спору з відповідачами, зокрема 22 травня 2020 року на адресу останніх направлялась письмова вимога щодо припинення користування житловим будинком по АДРЕСА_1 в термін до 01 червня 2020 року. Однак на вказану вимогу відповідачем ОСОБА_1 надана відповідь про небажання виселятись зі спірного будинковолодіння, оскільки вимогу агрофірми вважає незаконною.

З огляду на вище вказані обставини, ПАФ «Подоляка», з метою захисту своїх прав, як власника спірного житлового будинку звернулася з вказаним позовом до суду, в якому просила суд усунути перешкоди у користуванні жилим будинком з господарськими спорудами та будівлями за адресою АДРЕСА_1 шляхом виселення останніх із вказаного жилого будинку і вселення у спірний житловий будинок ОСОБА_4 .

Ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від 02 вересня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом Приватної агрофірми «Подоляка» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в інтересах яких діє їх мати - ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення і вселення.

Залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Виконавчий комітет Байрацької сільської ради Диканського району Полтавської області як орган опіки та піклування.

У жовтні 2020 року представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Лучко Т.І. подано заяву про об`єднання в одне провадження вказаних позовів.

Ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2020 року об`єднано в одне провадження цивільну справу №529/472/20 за позовом ОСОБА_1 до ПАФ «Подоляка» про визнання права власності на домоволодіння та цивільну справу №529/527/20 за позовом ПАФ «Подоляка» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в інтересах яких діє їх мати - ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення і вселення. в якості третьої особи на стороні позивача - ОСОБА_4 .

Присвоєно об`єднаній справі №529/472/20, провадження №2/529/142/20.

Залучено до участі у справі за позовом ПАФ «Подоляка» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в інтересах яких діє їх мати - ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення і вселення - в якості третьої особи на стороні позивача - ОСОБА_4 .

У січні 2021 року представником ПАФ «Подоляка» - адвокатом Борзовцем О.В. до суду подано письмове клопотання про відмову від зустрічних позовних вимог.

Ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від 29 січня 2021 року - закрито провадження у справі за зустрічним позовом ПАФ «Подоляка» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в інтересах яких діє їх мати - ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення і вселення.

Залишено без розгляду позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 до ПАФ «Подоляка» в частині визнання дійсним і таким, що відбувся договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, укладений 24 січня 2007 року між ОСОБА_1 та відповідачем ПАФ «Подоляка».

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 25 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Подоляка» про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою АДРЕСА_1 - відмовлено.

Не погодившись з даним судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лучко Т.І. оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Вважає, що суд при розгляді даної справи не дав належної оцінки доказам по справі, внаслідок чого було прийнято незаконне рішення, яке суперечить діючому законодавству.

Не погоджується з тим, що суд визнав даний договір строковим, тобто укладеним на 10 років. При цьому вказувала, що на сьогоднішній день договір оренди з подальшим викупом від 24 січня 2007 року - не розірваний і є діючим.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що спірне домоволодіння в АДРЕСА_1 належить на праві приватної влас-ності ПАФ «Подоляка», що підтверджується договором купівлі-продажу від 29 травня 2003 року та витягом з Державного реєстру речових прав.

Звертаючись із вимогами про визнання права власності на будинок по АДРЕСА_1 , позивач як підставу набуття права власності на спірне домоволодіння вказував на укладений між ним та відповідачем договір від 24 січня 2007 року.

При цьому судом встановлено, і це вбачається із матеріалів справи, що 24 січня 2007 року між ПАФ «Подоляка» в особі генерального директора ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір про передачу останньому житлового будинку в с. Байрак для подальшого проживання та виплати його вартості в сумі 12 000 грн.

Згідно пунктів 2 та 3 договору сторонами визначено, що ОСОБА_1 зобов`язується утримувати житловий будинок та присадибну ділянку в належному стані, оплачувати комунальні послуги з часу заключення угоди. Вартість житлового будинку сплачувати щомісячно, але не менше 100 грн.

За умовами пункту 5 договору сторони погодили, що працівник зобов`язується працювати в агрофірмі 10 років, в разі неналежного виконання своїх обов`язків, порушення трудової дисципліни, невиконання наказів директора або відмови працювати в агрофірмі, працівник виселяється з житлового будинку, а виплачена ним сума не повертається.

Після виплати вартості житлового будинку працівник зобов`язується переоформити у власність житловий будинок за власний рахунок. /т. 1 а.с. 11, 168/.

Проаналізувавши умови договору, суд дійшов вірного висновку, що укладений сторонами договір є строковим, тобто укладеним на 10 років.

В договорі визначені його істотні умови: об`єкт договору - житловий будинок в селі Байрак та ціна договору - 12 000 грн.

Також договір містить скріплені печаткою ПАФ «Подоляка» підписи сторін угоди, які відображають волевиявлення сторін.

Звідси вірним є висновок суду про те, що після укладення зазначеного договору, позивач на законних підставах набув право користування будинком в с. Байрак Диканського району Полтавської області для проживання у ньому та виплати його вартості.

При цьому судом правомірно зауважено, що на час укладення договору від 24 січня 2007 в Цивільному кодексі України була відсутня норма ст. 810-1 і лише Законом №800-VI від 25 грудня 2008 року, який набрав чинності 14 січня 2009 року ЦК України доповнено статтею 810-1, якою передбачено укладення договору оренди житла з викупом.

Такий договір є особливим видом найму (оренди) житла, за яким одна сторона підприємство-орендодавець передає другій стороні фізичній особі (особі-орендарю) житло за плату на довготривалий (до 30 років) строк, після закінчення якого або достроково, за умови повної сплати орендних платежів, житло переходить у власність орендаря (ч. 2 даної статті). До договору оренди житла з викупом застосовуються положення статей 811, 813-820, 923, ч. 2 ст. 825, статей 826, 1231-1 цього кодексу з урахуванням особливостей, встановлених зако-ном. Договір оренди житла з викупом підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

З наведених підстав правильним є висновок суду про те, що посилання представника позивача на ст. 810-1 ЦК України, як на підставу для визнання права власності на спірне домоволодіння - є неспроможними.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, в редакції чинній на момент укладення договору, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законо-давства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

За нормами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 209 ЦК України, в редакції чинній на момент укладення договору, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Судом першої інстанції встановлено, що укладений сторонами договір містить умови, за якими можливий перехід права власності на нерухоме майно до ОСОБА_1 .

Так, за умовами договору ОСОБА_1 повинен був відпрацювати у ПАФ «Подоляка» 10 років та за цей період сплатити повну вартість будинку в розмірі 12 000 грн.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно наказу по підприємству від 22 лю-того 2006 року прийнятий в ПАФ «Подоляка» на посаду тракториста з 21 лютого 2006 року.

Після укладення сторонами договору, позивач став проживати разом із своєю родиною в будинку по АДРЕСА_1 .

16 квітня 2007 року ОСОБА_1 та Байрацькою сільською радою укладено договір оренди землі в с. Байрак, відповідно до якого в платне користування (оренду) позивачу передана земельна ділянка площею 0,30 га, в тому числі рілля - 0,18 га, під двором - 0,12 га., строком на 5 років.

Також ОСОБА_1 укладено з енерго- та газопостачальними організаціями договори про користування електричною енергією та надання послуг з газопостачання за адресою: село Байрак Диканського району Полтавської області.

Окрім того, на виконання умов договору ОСОБА_1 сплачував щомісячні платежі на погашення вартості будинку.

З долучених до матеріалів справи копій квитанцій до прибуткового касового ордера вбачається, що на протязі 2008-2010 років ОСОБА_1 внесені до каси ПАФ «Подоляка» кошти в загальній сумі 5 130 грн. /т. 2 а.с. 57-60/.

Однак представник відповідача в ході розгляду справи звертав увагу на те, що у позивача відсутні докази щодо повної сплати вартості будинку та останній не відпрацював повних 10 років у відповідача, тобто належним чином не виконав умови договору.

За поясненням сторони позивача, оскільки інші квитанції у позивача не збереглися та такі відомості не надано стороною відповідача, позивачем в ході розгляду справи повторно сплачено кошти на розрахунковий рахунок ПАФ «Подоляка», як залишок вартості будинку по договору від 24 січня 2007 за адресою АДРЕСА_1 в розмірі 6 870 грн. /а.с. 123 т.2/.

Проте, вирішуючи спір по суті, районний суд не врахував перерахунок вказаних коштів у сумі 6 870 грн. на рахунок відповідача згідно квитанції від 12 травня 2021 року як оплату залишку вартості будинку за договором, з огляду на те, що вказана оплата була здійснена поза межами строків визначених сторонами у Договорі.

Такий висновок місцевого суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 листопада 2019 року по справі № 711/5651/16-ц.

Окрім того, встановлено, що позивачем не виконана і інша умова п. 5 договору, згідно якої позивач зобов`язувався відпрацювати в агрофірмі 10 років.

Так судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_1 звільнився з ПАФ «Подоляка» 14 вересня 2015 року за власним бажанням, що підтверджується заявою та наказом про його звільнення. Отже строк перебування позивача у трудових відносинах з ПАФ «Подоляка» складає 9 років 6 місяців 24 дні /а.с.166-167 т.1/.

При цьому суд обґрунтовано не взяв до уваги посилання сторони позивача на те, що останній був змушений звільнитися на вимогу керівництва агрофірми, через неприязні відносини,- оскільки відповідно до наказу про звільнення, ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням та такий наказ ним не оскаржувався та судом не скасовувався. В той же час, за нормами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, встановивши, що позивачем не виконані у повному обсязі умови договору від 24 січня 2007, а саме відсутні докази про сплату повної вартості будинку на момент закінчення строку дії договору та відсутнє підтвердження перебування у трудових відносинах з ПАФ «Подоляка» повних 10 років, - суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірний житловий будинок, огрунтовано відмовивши позивачеві у задоволенні його позовних вимог.

В свою чергу заперечення сторони позивача проти того, що укладений сторонами 24 січня 2007 року договір є строковим, тобто укладеним на 10 років, спростовуються самими умовами договору.

Так, за умовами договору ОСОБА_1 повинен був відпрацювати у ПАФ «Подоляка» 10 років та за цей період сплатити повну вартість будинку - в розмірі 12 000 грн., що зокрема узгоджується з визначеним договором мінімальним щомісячним платежем у розмірі 100 грн. (100 грн. х 12 міс. - становить 1 200 грн. за рік; за 10 років - сума складає 12 000 грн., що дорівнює вартості будинку).

Отже, сплата позивачем залишку суми - у розмірі 6 870 грн. на рахунок відповідача згідно квитанції від 12 травня 2021 року, тобто поза межами, визначеного умовами договору строку, не може свідчити про належне виконання ним своїх зобов`язань.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності висновків місцевого суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність, а лише зводяться до незгоди з рішенням суду.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування - не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лучко Тетяни Іванівни - залишити без задоволення.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 25 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Пилипчук Л.І.

Чумак О.В.