МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа №521/2997/21
Пр. №2/521/2679/21
20 жовтня 2021 року м. Одеса
Малиновський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого судді Сегеди О.М.
при секретарі Ткач А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
встановив:
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 ,посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі договору дарування від 12 червня 2003 року та договору купівлі-продажу від 14 червня 2013 року належить житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Позивач зазначав, що на даний час у будинку по АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності, зареєстрований, але не проживає з березня 2014 року, його рідний брат ОСОБА_2 , відповідач у справі.
Стверджував, що за цей час відповідач будинком не цікавився, комунальні платежі не сплачував, участі в утриманні житла не приймав, особистих речей в будинку не тримає.
Вказував, що відповідачу ніколи ніхто не чинив перешкоджав в користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 .
14 червня 2013 року ОСОБА_2 добровільно продав йому свою частину житлового будинку, а в березні 2014 року забрав свої речі та висилився з будинку.
Посилаючись на порушення своїх прав, як власника будинку позивач просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловою площею у будинку по АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 25 квітня 2021 року по справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 21-22).
Ухвалою суду від 25 червня 2021 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 33-34).
Позивач в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав заяву про підтримання позовних вимог та просив суд розглянути справу без його участі, не заперечував проти винесення заочного рішення по справі (а.с. 24, 29, 31, 37, 41, 43).
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 25, 30, 36, 42).
Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд, зі згоди позивача, вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29 розділу першого та главою 32 розділу другого книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності на підставі договору дарування від 12 червня 2003 року та договору купівлі-продажу від 14 червня 2013 року належить житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 5-8, 9-10).
12 червня 2003 року право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 було зареєстровано в БТІ (а.с. 8).
14 червня 2013 року право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину житлового будинку по АДРЕСА_1 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12-13).
Отже, єдиним власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на даний час є позивач ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що в у житловому будинку по АДРЕСА_1 , крім позивача, зареєстрований ОСОБА_2 , відповідач у справі, що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрації (а.с. 14).
Крім того, факт реєстрації ОСОБА_2 у житловому будинку по АДРЕСА_1 , підтверджується довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію та місце проживання ГУ ДМС України в Одеській області (а.с. 19).
Факт не проживання відповідача у житлового будинку по АДРЕСА_1 , підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації (а.с. 11).
Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Судом встановлено, що відповідач був зареєстрований в житловому будинку по АДРЕСА_1 за згодою його батька, який подарував йому Ѕ частину його.
Отже, право відповідача на користування спірною житловою площею виникло за згодою його батьків, колишнього власника будинку, а у подальшому у зв`язку виникненням у відповідача права власності на Ѕ частину будинку.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивач, як власник житлового будинку по АДРЕСА_1 , має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком, оскільки втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення його права власності на житлове приміщення.
Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідач втратила право користування спірним житловим будинком, оскільки не проживає у ньому з березня 2014 року, а своєю реєстрацією у будинку позивача останній обмежує його право власності.
На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.
Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Зі змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом.
Таким чином, рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом є підставою для зняття даної особи з реєстрації.
Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою.
Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідача ОСОБА_2 з реєстраційного обліку.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідачем по справі до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядилася на власний розсуд.
За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Судовий збір у справі складає 908,00 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду у повному обсязі (а.с. 1).
Керуючись ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 322, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 284, 288, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловою площею у житловому будинку АДРЕСА_2 , який належить на праві власності на підставі договору дарування від 12 червня 2003 року та договору купівлі-продажу від 14 червня 2013 року - ОСОБА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення суду складено 26 жовтня 2021 року.
Суддя: О.М. Сегеда