ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 жовтня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/2682/21

Головуючий у першій інстанції - Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1316/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 6 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини,

місце ухвалення рішення суду - м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 6 липня 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визначити місце проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю за місцем її мешкання. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначала, що у період з 14 серпня 2009 року по 12 листопада 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, від якого мають двох дітей. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з матір`ю, яка опікується ними, відповідач дітьми не цікавиться, алке відмовляється надати згоду на реєстрацію дітей за місцем проживання матері, що створює незручності при відвідуванні лікарні, школи, тощо. Згоди щодо місця проживання дітей сторони не досягли.

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визначити місце проживання малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком. У мотивування своїх вимог ОСОБА_2 зазначав, що з 14 серпня 2009 року перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , від якого вони мають двох дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначає, що вихованням дітей та догляд за ними здійснював переважно він. У 2019 році шлюбні відносини між сторонами припинилися, шлюб розірвано. Колишня дружина добровільно виїхала з місця свого проживання, при цьому ОСОБА_2 згоди на зміну місця проживання синів не надавав. На сьогоднішний день молодший син ОСОБА_4 проживає та зареєстрований разом з батьком, знаходиться повністю на його утриманні і бажає проживати разом з ним. Старший син ОСОБА_3 проживає як з батьком, так і за місцем проживання матері. Зазначав, що має заробіток, а також указував на те, що діти тривалий час проживали у його родині, оскільки ОСОБА_1 виїздила за кордон, залишаючи дітей з ним і його батьками. Посилався, що колишня дружина не має самостійного доходу, є особою з інвалідністю, майже не займалася вихованням синів.

Рішенням від 06 липня 2021 року Деснянський районний суд м. Чернігова позов ОСОБА_1 задовольнив. Визначив місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з їх матір`ю - ОСОБА_1 , за місцем її проживання. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необгрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове, яким зустрічну позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що представник ОСОБА_2 - адвокат Роговець В.Д. не змогла бути присутньою на судовому засіданні у зв`язку з хворою, про що подала відповідну заяву, але суд першої інстанції розглянув справу, чим позбавив його права на захист.

Скаржник наголошує на тому, що суд першої інстанції не врахував того, що згоди на зміну місця проживання синів він не надавав, колишня дружина його змінила самостійно. Поза увагою районного суду залишилось також те, що діти тривалий час проживали у його родині, оскільки ОСОБА_1 виїздила за кордон, залишаючи дітей у його родині. Посилався, що рідні допомагають йому у догляді за дітьми, сини виховуються в любові і турботі про них, що сприяє нормальному розвитку і вихованню дітей. Вважає, що, виходячи з інтересів дитини, молодшому сину ОСОБА_4 буде краще проживати саме з батьком.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у встановлений термін не подавала.

У заяві від 19 жовтня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бабинець С.П. просив здійснювати розгляд справи без його участі, зазначав, що апеляційну скаргу не визнає в повному обсязі і просив в її задоволенні відмовити, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 липня 2021 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його адвоката Роговець В.Д., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції, проаналізувавши обставини справи, пославшись на рівність прав батька та матері щодо участі у вихованні дітей, прийшов до висновку, що за зібраними у справі доказами проживання синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з матір`ю якнайкраще забезпечить їхні інтереси, а також духовний і фізичний розвиток.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що з 14 серпня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11-12).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2019 року, яке набрало законної сили 13 грудня 2019 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 10).

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 березня 2020 року визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13-15).

З 12 листопада 2020 року ОСОБА_1 працює у ТОВ «ВТС-ГРУП» на посаді фахівця в галузі ІТ-послуг телефонії, що підтверджується довідкою про доходи від 27 квітня 2021 року № 19/4-21 (а.с. 87).

Судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2021 року у справі № 750/1616/21 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17 лютого 2021 року та до досягнення дітьми повноліття; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 227 грн у відшкодування судового збору (а.с. 75).

Відповідно до довідки Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 28 квітня 2021 року, ОСОБА_1 не отримувала аліменти з 17 лютого 2021 року по 27 квітня 2021 року включно згідно із виконавчим листом № 750/1616/21, виданим 09 березня 2021 року Деснянським районним судом м. Чернігова (а.с. 88).

Сторони не досягли згоди щодо місця проживання дітей.

Згідно із актом від 19 травня 2021 року, зі слів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , засвідченого майстром та начальником технічної дільниці з обслуговування житлового фонду № 2 Ющенко О.В. та Довженко С.Г. , убачається, що у кв. АДРЕСА_2 не зареєстровані, але проживають з лютого 2021 року по теперішній час ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 , 2009 року народження, та ОСОБА_4 , 2011 року народження (а.с. 86).

З іншого акту від 20 травня 2021 року вбачається, що зі слів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , засвідченого майстром та директором ПП «Техкомсервіс», ОСОБА_2 разом зі своїм сином ОСОБА_4 , 2011 року народження, постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 70).

У зв`язку з відсутністю між сторонами згоди щодо місця проживання дітей, рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17 червня 2021 року № 350 затверджено висновок органу опіки та піклування, який вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 117-118 зворот).

У мотивувальній частині зазначеного висновку встановлено, що на цей час малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , у двокімнатній квартирі з усіма комунальними зручностями. У приміщенні створені належні умови для виховання та розвитку дітей, про що складено відповідний акт. ОСОБА_1 працює у ТОВ «ВТС-ГРУП» на посаді ІТ-менеджера. Має самостійний дохід. ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . У приміщенні створені належні умови для виховання та розвитку дітей, про що складено відповідний акт. У червні 2021 року ОСОБА_2 уклав трудовий договір з ФОП ОСОБА_18 про виконання обов`язків водія автотранспортних засобів. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є учнями Чернігівської загальноосвітньої спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів фізико-математичного профілю № 12 Чернігівської міської ради. Відповідно до характеристики навчального закладу, мати приймає активну участь у вихованні та навчанні дітей. З батьком дітей класні керівники не спілкувалися. Малолітні діти написали заяви про те, що хочуть жити з матір`ю. З довідки приватного психолога м. Чернігова вбачається, що розділення дітей для окремого проживання вкрай небажане.

У матеріалах справи наявна довідка психолога ОСОБА_19 з питання розділення сумісного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на прохання їх батька ОСОБА_2 , за якою психолог вважав розділення дітей для окремого проживання з батьками вкрай небажане та призведе до розвитку дитячого неврозу і депресивних розладів, а також рекомендує залишити обох дітей разом з матір`ю (а.с. 105-107).

Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, суд першої інстанції обюгрунтовано виходив з наявності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей разом з нею.

Так, на час розгляду справи ОСОБА_2 і ОСОБА_1 мають житло у власності, їм належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 .

При цьому, місце рестрації обох батьків є різним, а саме: ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_5 , а ОСОБА_1 - по АДРЕСА_1 . Спільні діти сторін проживають разом з матір`ю - ОСОБА_1 , за місцем її проживання, однак зареєстровані разом з батьком - ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_5 .

Спільні діти сторін є учнями Чернігівської загальноосвітньої спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів фізико-математичного профілю № 12 Чернігівської міської ради.

У обох батьків створено належні умови для проживання малолітніх дітей. Матеріали справи не містять доказів того, що батьки зловживають алкогольними напоями та/або вживають наркотичні речовини, або характеризуються негативно.

ОСОБА_1 має постійне місце роботи і стабільний заробіток. У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 пояснив, що на даний час він не працює, його батьки у разі необхідності можуть надати йому матеріальну допомогу.

Згідно із характеристикою навчального закладу, ОСОБА_1 приймає активну участь у вихованні та навчанні дітей. З батьком дітей класні керівники не спілкувалися. ОСОБА_2 мав заборгованість зі сплати аліментів.

Як установлено органом опіки та піклування виконавчого комітету Чернігівської міської ради, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 хочуть жити з матір`ю, розділення дітей для окремого проживання небажане.

На думку колегії суддів, висновок органу опіки і піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17 червня 2021 року № 350 щодо доцільності визначення місця проживання дітей разом з матір`ю за місцем її проживання, є обґрунтованим. Доказів протилежного стороною позивача за зустрічним позовом не надано.

Виходячи із обставин цієї справи та те, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей, апеляційний суд вважає, що визначаючи місце проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з матір`ю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дітей, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.

При цьому, визначення місця проживання дітей з матір`ю не впливатиме на їх взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

У подальшому, з урахуванням віку та розвитку дітей, зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дітьми, визначене у цій справі місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Посилання ОСОБА_2 на те, що клишня дружина вживала спиртні напої, що зумовило його звернення до правоохоронних органів, належними доказами не підтверджено. Під час розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про негативний вплив матері на дітей.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю. Стаття 2 Конвенції про права осіб з інвалідністю визначає, що дискримінація за ознакою інвалідності - це будь-яке розрізнення, виключення чи обмеження з причини інвалідності, метою або результатом якого є применшення або заперечення визнання, реалізації або здійснення нарівні з іншими всіх прав людини й основоположних свобод у політичній, економічній, соціальній, культурній, цивільній чи будь-якій іншій сфері. Вона включає всі форми дискримінації, у тому числі відмову в розумному пристосуванні. За встановленими у справі обставинами, стан здоров`я ОСОБА_1 не перешкоджає їй належним чином займатися синами, створювати їм належні умови для виховання та розвитку, а також їх матеріально забезпечувати, оскільки остання працевлаштована.

Доводи ОСОБА_2 про безпідставну відмову у задоволенні його зустрічного позову також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Апеляційний суд зважає на те, що розлучення рідних братів має відбуватись за виняткових обставин, оскільки для нормального розвитку дитині потрібне почуття «однієї сім`ї», що, на думку колегії суддів, буде неможливим при розділенні братів, які, до того ж, проживали та виховувались разом. Стороною позивача за зустрічним позовом не надано суду переконливих доказів, що розлучення братів шляхом визначення місця проживання молодшого сина ОСОБА_4 разом з батьком буде найкраще відповідати інтересам дітей.

Та обставина, що ОСОБА_1 виїздила за кордон і залишала синів проживати разом з батьком не є тією винятковою обставиною, яка б виправдовувала розлучення братів.

Крім цього, ОСОБА_2 під час розгляду його апеляційної скарги повідомив суд про те, що не працює, а отже не має самостійного доходу, що додатково свідчить про неможливість задоволення його позову та передачі малолітнього ОСОБА_4 для проживання з батьком, з огляду на положення ч. 2 ст. 161 СК України.

Виходячи з наведеного вище, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 разом з батьком. Не є підставою для скасування судового рішення та обставина, що ОСОБА_1 на час розгляду справи апеляційним судом перебуває з дітьми за кордоном, оскільки зі змісту довідки інспектора СЮП ВП ЧВР ГУНП про результати перевірки інформації, викладеної у зверненні ОСОБА_20 , від 30 вересня 2021 року, вбачається, що протиправності дій позивачки не встановлено. Матеріали цивільної справи не містять даних про те, що ОСОБА_1 виїхала з дітьми за кордон на постійне проживання.

Не свідчить про незаконність судового рішення та обставина, що розгляд справи відбувся без участі представника ОСОБА_2 - адвоката Роговець В.Д. Як свідчать матеріали справи, ухвалою від 27 травня 2021 року Деснянський районний суд м. Чернігова закрив підготовче засідання, призначив справу до розгляду на 15 червня 2021 року о 09 год. 00 хв. (а.с. 97-98). Згідно із протоколом судового засідання, 15 червня 2021 року у судовому засіданні були присутні представник ОСОБА_1 - адвокат Бабинець С.П., представник ОСОБА_2 - адвокат Роговець В.Д., у даній справі було оголошено перерву до 12 год. 15 хв. 06 липня 2021 року (а.с. 108-110). Адвокат Роговець В.Д. була належним чином повідомлена про наступний розгляд справи - о 12 год. 15 хв. 06 липня 2021 року, про що зобов`язувалася повідомити ОСОБА_2 , що підтверджується її підписом на відповідній розписці (а.с. 112). Згідно із протоколом судового засідання, 06 липня 2021 року сторони не з`явилися у судове засідання, засідання розпочалося о 12 год. 15 хв. і закінчилося о 12 год. 25 хв. (а.с. 121). 06 липня 2021 року о 12 год. 35 хв., тобто після закінчення судового засідання, адвокат Роговець В.Д. на електронну адресу районного суду направила клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її хворобою, яке згідно із штампом вхідної кореспонденції було отримано судом о 12 год. 59 хв. 06 липня 2021 року (а.с. 128). Ураховуючи те, що адвокат Роговець В.Д. була належним чином повідомлена про оголошення перерви до 12 год. 15 хв. 06 липня 2021 року та те, що клопотання про відкладення розгляду справи надійшло після закінчення судового засідання, відсутні підстави вважати, що сторона позивача за зустрічним позовом була позбавлена права на захист.

За таких обставин, у відповідності до приписів ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 6 липня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2021 року.

Головуючий: Судді: