КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 756/1972/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 жовтня 2021 року м. Київ
Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Шевчука А.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :

В лютому 2020 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, просила усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , власнику ОСОБА_3 , шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою.
Заявлені вимоги, посилаючись на ст. 310, 319, 317, 383, 391, 403, 406 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 71, 72, 150 ЖК УРСР, мотивувала тим, що вони з відповідачем не перебувають у родинних відносинах, квартира за вказаною адресою перебуває у власності позивача і відповідач не є її власником. Відповідач є відсутнім за місцем реєстрації, житловим приміщенням не користується, особистих речей його в квартирі не має, він не укладав жодних правочинів з позивачем щодо користування квартирою, фактично не проживав і не проживає за місцем реєстрації, що підтверджується актом про непроживання особи у житловому приміщенні від 05 лютого 2020 року, складеного власником квартири в присутності свідків ОСОБА_4 (вахтер) та ОСОБА_5 (няня-домогосподарка за адресою АДРЕСА_2 ). Позивачу невідоме місце перебування відповідача, сторони не підтримують контакти між собою, знятися з реєстраційного обліку самостійно відповідач бажання не виявляє, позивач самостійно несе тягар утримання квартири, який суттєво збільшується відповідно до кількості зареєстрованих осіб.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2021 року позов задоволено, визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що розгляд справи за відсутності відповідача як учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме гарантій справедливого судочинства, однак з аспектів яких є доступ до суду, та обов`язковою підставою для скасування судового рішення, передбаченого п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Вказував, що при ухваленні рішення суд керувався ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка визначає можливість припинення права користування приміщенням членом сім`ї власника, при цьому, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач заперечувала факт родинних відносин між нею та відповідачем, що виключає застосування ч. 2 ст. 405 ЦК України.
Заперечував проти висновків суду щодо підтвердження обставин непроживання відповідача в спірній квартирі актом про непроживання, вказував, що суд, всупереч акту, визначив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є сусідами позивача та апелянта, що не відповідає ані акту, ані фактичним даним щодо місця проживання цих осіб. Суд не дослідив зазначений акт, не перевірив повноваження та можливість осіб, заявлених в акті як свідків, свідчити про обставини його проживання в квартирі АДРЕСА_3 впродовж періоду з 30 травня 2018 року по 05 лютого 2020 року. Доказів щодо постійного проживання свідків за вказаною адресою та цілодобовим спостеріганням за відповідачем впродовж 19 місяців в матеріалах справи не міститься.
Зазначив, що разом з апеляційною скаргою подається як доказ відеозапис, зроблений особисто ним 08 серпня 2019 року о 15:11 в квартирі АДРЕСА_3 , з якого вбачається, що ОСОБА_5 знаходиться разом з апелянтом та його дітьми в квартирі АДРЕСА_3 , що спростовує її свідчення про непроживання відповідача в спірній квартирі.
Посилався на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 про те, що повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.
Вказував, що судом не розглянуті докази, подані апелянтом, про те, що з травня 2018 року по листопад 2018 року він ремонтує квартиру АДРЕСА_3 , а саме сплачені товарні чеки та замовлення на встановлення міжкімнатних дверей, договір та акт виконаних робіт з придбання та встановлення вікон, що вказує на те, що апелянт приймав безпосередню участь в утриманні квартири, ремонтував її та знаходився у квартирі. Судом не розглянутий в засіданні, не досліджений та не взятий до уваги електронний доказ, а саме відеозапис про святкування дня народження позивача, що відбувалося 12 листопада 2019 року в квартирі АДРЕСА_3 .
Вважав, що оскільки сторони не перебували в шлюбі, в матеріалах справи відсутні судові рішення щодо проживання ними однією сім`єю, до відносин, що склались між сторонами, мали застосовуватися норми ст. 72 ЖК УРСР, та ч. 2 ст. 406 ЦК України, а рішення мало прийматись з урахуванням положень ст. 71 ЖК УРСР щодо збереження житлового приміщення за апелянтом, тож судом не застосований закон, який підлягав застосуванню.

Від позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що відповідач неодноразово викликався в судове засідання за адресою його місця реєстрації, крім того, виклики відповідача дублювалися шляхом оголошення на офіційному сайті судової влади України.
Заперечувала щодо можливості долучення до матеріалів справи електронного доказу, вказувала, що згідно копії фото, наданого відповідачем, неможливо ідентифікувати, де саме зроблено фото і хто зображений на ньому, на копії можна побачити двох дівчат та особу в профіль незрозумілої статі, її неможливо ідентифікувати як ОСОБА_5 . Також незрозуміло, чи надавали свою згоду на фотографування та використання даного фото зазначені особи.
Наголошувала, що згідно листа начальника Оболонського ГУ НП у м. Києві від 30 грудня 2020 року станом на 29 грудня 2020 року заяв від ОСОБА_1 щодо вчинення перешкод у здійсненні прав користування квартирою АДРЕСА_3 з боку власника житла ОСОБА_3 не зареєстровано, відсутність таких заяв підтверджується і з відомостей, наданих головою Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації. Також, згідно даних автоматизованої системи документообігу Оболонського районного суду м. Києва за період з 01 січня 2018 року по 30 грудня 2020 року, позовних заяв за вимогами ОСОБА_1 щодо вчинення перешкод ОСОБА_3 у здійсненні прав користування квартирою не зареєстровано.
Вказувала, що судом першої інстанції в повному обсязі було досліджено та встановлено факт непроживання відповідача в квартирі АДРЕСА_3 . Посилання апелянта на нібито необ`єктивно досліджені докази судом не знаходять фактичного підтвердження, оскільки реєстрація в квартирі, оплата будівельних матеріалів та святкування дня народження не є підтвердженням проживання особи в спірній квартирі, більше того, апелянт не може сам визначитись, в якій саме період він нібито там проживав, оскільки в тексті апеляційній скарзі він зазначає, що проживав в квартирі до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; з травня 2018 року по листопад 2018 року; з травня 2018 року по листопад 2019 року.

20 жовтня 2021 року від представника позивача ОСОБА_6 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату та час, оскільки розгляд справи у призначений судом час не розпочався, а вона приймає участь в іншій справі, в зв`язку із віддаленістю судів забезпечити одночасну явку в два судові засідання неможливо.
Суд, заслухавши думку представника відповідача, відповідно до ст. 372 ЦПК України відхилив заявлене клопотання про відкладення розгляду справи, визнавши повідомлені причини неявки неповажними, розглянувши справу у відсутності представника позивача, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Відповідач в апеляційній скарзі посилався на розгляд справи у його відсутності, без повідомлення його або представника належним чином про час і дату розгляду справи.

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. ст. 128 130 ЦПК України.

Частинами 1 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 був повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Апеляційний суд враховує, що на а. с. 20 знаходиться конверт із судовою повісткою на ім`я ОСОБА_1 , повернуті до суду без відміток про відмову адресата отримати судову повістку чи відсутність його за цією адресою.

Виклик відповідача в судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України не є належним способом повідомлення його про час і місце розгляду справи, оскільки відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України такий спосіб застосовується, лише якщо зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_1 встановлено судом на підставі адресної довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА (а. с. 33).

Крім того, сам по собі бланк оголошення, ніким не підписаний, який знаходиться на а. с. 34, не є належним доказом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, з дотриманням встановлених цією статтею строків.

Суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_1 , щодо якого відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, чим позбавив відповідача можливості скористатись наданими йому ст. 43, 49 ЦПК України процесуальними правами при розгляді справи.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Також, встановлюючи обставини непроживання ОСОБА_1 в квартирі за адресою АДРЕСА_2 , суд першої інстанції вважав дану обставину підтвердженою на підставі акту про непроживання особи за місцем реєстрації (а. с. 7), складеного 05 лютого 2020 року за участі власника квартири позивача ОСОБА_3 , засвідченого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яких суд першої інстанції вважав сусідами.

При цьому поза увагою суду першої інстанції залишилась обставина, що в акті від 05 лютого 2020 року адреса місця проживання ОСОБА_5 співпадає з адресою самої ОСОБА_3 , а у адресі ОСОБА_4 відсутній номер квартири та зазначено, що вона працює вахтером у даному будинку, таким чином, висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, про те, що свідки є сусідами сторін, не відповідають обставинам справи.

Крім того, судом першої інстанції не надано оцінки тому, що підписи осіб, зазначені свідками, ніким не завірені, судом дані особи як свідки з приводу засвідчених ними обставин допитані не були.

Також суд першої інстанції під час розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення не надав належної оцінки доводам відповідача та доказам, наданим на підтвердження цих доводів, про фактичне проживання апелянта з позивача з їх спільними дітьми в квартирі АДРЕСА_1 .

Отже, суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку, що доводи відповідача в заяві про перегляд заочного рішення зводяться до зазначення відомостей, які не спростовують позовних вимог та доказів позивача, яким була надана оцінка при ухваленні заочного рішення.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду, фактичним обставинам справи, та із порушенням норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, відтак судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 по суті, апеляційний суд виходить із наступного.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ОСОБА_3 є власником квартири за адресою АДРЕСА_2 , право власності зареєстровано 24 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Худовою Ю.О. (а. с. 5).
ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 31 травня 2018 року по теперішній час (а. с. 8 зворот).
На а. с. 33 знаходиться довідка про реєстрацію місця проживання особи, згідно якої ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 31 травня 2018 року по теперішній час.
На а. с. 77 знаходиться копія договору купівлі-продажу квартири, укладеного 21 травня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , за умовами якого ОСОБА_1 відчужив належну йому квартиру за адресою АДРЕСА_4 .
До 31 травня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були зареєстровані за адресою АДРЕСА_4 згідно відміток у їх паспортах (а. с. 8 зворот, а. с. 73).
На а. с. 75 - 76 знаходяться копії свідоцтв про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками яких зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
На а. с. 7 знаходиться копія акту про непроживання особи у житловому приміщенні, складеного 05 лютого 2020 року в присутності власника квартири ОСОБА_10 в присутності свідків ОСОБА_11 (вахтер за адресою АДРЕСА_5 ) та ОСОБА_5 (проживає за адресою АДРЕСА_2 , няня-домогосподарка) про те, що зареєстрована особа ОСОБА_1 не проживає у житлі понад 1 рік, а саме з 30 травня 2018 року по теперішній час.
На а. с. 26 - 28 знаходиться копія договору найму (оренди) нерухомого майна від 01 травня 2020 року, укладеного ОСОБА_3 та ОСОБА_12 , предметом якого є тимчасова передача в оренду на оплатній основі житлового приміщення, що належить на праві власності наймодавцю, у вигляді квартири за адресою АДРЕСА_2 , та згідно п. 2.1 якого наймодавець зобов`язується передати наймачу об`єкт нерухомості протягом одного місяця з моменту підписання даного договору.
На а. с. 39 знаходиться копія листа Оболонського управління поліції ГУНП в м. Києві від 30 грудня 2020 року про те, що станом на 29 грудня 2020 року заяв від ОСОБА_1 щодо вчинення перешкод у здійсненні права користування квартирою (житлом) за адресою АДРЕСА_2 , з боку власника житла ОСОБА_3 не зареєстровано.
На а. с. 41 знаходиться копія листа Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 31 грудня 2020 року про те, що за інформацією відділу роботи із зверненнями громадян апарату Оболонської РДА з 01 січня 2015 року станом на 30 грудня 2020 року, згідно бази даних інформаційно-телекомунікаційної системи «Єдиний інформаційний простір територіальної громади міста Києва», звернень ОСОБА_1 щодо вчинення перешкод у здійсненні права користування квартирою (житлом) за адресою АДРЕСА_2 , з боку власника житла ОСОБА_3 не зареєстровано.
На а. с. 43 знаходиться копія листа Оболонського районного суду м. Києва від 31 грудня 2020 року про те, що згідно даних АСДС за період з 01 січня 2018 року по 30 грудня 2020 року судових справ, де позивачем був би ОСОБА_1 , а відповідачем - ОСОБА_3 , не зареєстровано.
На а. с. 45 знаходиться копія листа Оболонського районного у м. Києві військового комісаріату від 04 січня 2021 року, згідно якого ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку в Оболонському районному у м. Києві військовому комісаріаті з 31 січня 2005 року, в Збройних Силах України не служив, по мобілізації не призивався.
На а. с. 47 знаходиться копія листа Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України від 05 січня 2021 року, згідно якого облікові дані щодо перебування ОСОБА_1 в державній установі «Київській слідчий ізолятор» в період з 2018 року по теперішній час відсутні.
На а. с. 79 - 88 знаходяться копії замовлень та товарних чеків на придбання будматеріалів від 29 серпня 2018 року, 20 листопада 2018 року, 07 листопада 2018 року, копія договору підряду на виготовлення і монтаж збірних конструкцій від 12 червня 2018 року, в якому замовником є ОСОБА_1 проживаючий за адресою АДРЕСА_6 .
На а. с. 89 - 103 знаходиться копія платіжного доручення № 156 від 15 серпня 2018 року, згідно якого ОСОБА_1 оплатив договір про надання туристичних послуг на суму 65000 грн., копія туристичного ваучера з періодом дії з 24 вересня 2018 року по 01 жовтня 2018 року, в якому туристами зазначено ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , копія чартерного пасажирського квитка, копії страхових документів, копія договору на туристичне обслуговування від 15 серпня 2018 року, укладеного ОСОБА_1 з уповноваженою особою ТОВ «ТТВК» тм TUI Ukraine.
На а. с. 104 - 105 знаходяться паперові копії графічного зображення, фото зображення, електронних даних про геолокацію телефону відповідача та час запису події (12 листопада 2019 року).
На а. с. 106 - 109 знаходяться роздруківки відомостей про телефонні дзвінки відповідача абоненту НОМЕР_1 .
На а. с. 111 - 117 знаходяться роздруківки розрахунків за навчання Глорії та Єванфії за вересень 2018 року - грудень 2019 року.
На а. с. 118 знаходиться роздруковане фото позивача, відповідача і дитини з написом на задньому плані «випуск 2020».
На а. с. 124 у конверті знаходиться оптичний диск з відеозаписом святкової події від 12 листопада 2019 року за участі позивача і двох дітей, записане відповідачем на його телефоні.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано нові докази, а саме флеш-карту з відеозаписом спілкування з дітьми (а. с. 167); роздрукований стоп-кадр з відео, в якому наведено дату (08 серпня 2019 року) та геолокацію (на карті Оболонський проспект); копія квитанції сервісного центру Lab-1258 від 03 серпня 2021 року про видачу телефону замовнику ОСОБА_17 після ремонту (а. с. 167 - 171).

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, оскільки відповідач не брав участі при розгляді справи судом першої інстанції та був позбавлений можливості надати такі докази до суду першої інстанції, клопотання про поновлення строку на подання доказів підлягає до задоволення.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 316, 319, 383, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 403, 406 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Критерій «істотності» є оціночним поняттям та підлягає встановленню в залежності від обставин кожної конкретної справи.

Позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частина третя статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 80 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач ОСОБА_3 посилалася на те, що відповідач не є членом її сім`ї та не перебуває у родинних відносинах з нею, вона як власник не вважає необхідним надавати право користуватися своєю квартирою сторонній особі (відповідачу) і нею укладено договір найму (оренди) квартири з іншою особою від 01 травня 2020 року, зазначала, що самостійно несе тягар утримання квартири.

На підтвердження відсутності відповідача за місцем реєстрації з моменту такої реєстрації нею надано акт про непроживання особи в житловому приміщенні від 05 лютого 2020 року.

Крім того, позивач посилалася на ст. 71, 72 ЖК УРСР, відповідно до яких суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користувалась цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин.

Разом із тим, ст. 71, 72 ЖК УРСР регламентують правовідносини, які виникають в сфері користування житловими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Оскільки квартира АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності і відповідач не є наймачем цієї квартири, вказані норми матеріального права не підлягають застосуванню.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Верховний Суд в постанові від 21 липня 2021 року в справі № 227/1044/20 (провадження № 61-15632св20) виходив з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад встановлені строки та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Апеляційний суд приймає до уваги, що сторони є батьками малолітніх ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання сторін у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 раніше було зареєстроване за адресою АДРЕСА_4 (відповідача з 06 жовтня 2011 року, позивача з 05 вересня 2015 року), а після відчуження відповідачем квартири за вказаною адресою на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 2018 року за позивачем 24 травня 2018 року було зареєстроване право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , та одночасно здійснено реєстрацію місця проживання позивача і відповідача за вказаною адресою з 31 травня 2018 року.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Таким чином, за змістом положень ст. 29 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.
Отже, закон пов`язує місце проживання фізичної особи із фактом реєстрації у такому житлі.
Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що надані позивачем документи (акт про непроживання від 05 лютого 2020 року та докази відсутності заяв ОСОБА_1 щодо вчинення йому перешкод з боку ОСОБА_3 в користуванні житлом) не є належними, допустимими, достовірними і достатніми для встановлення обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, оскільки не підтверджують достовірно відсутність відповідача ОСОБА_1 у спірній квартирі без поважних причин понад 1 рік. Так, оскільки в акті підписи осіб, зазначених як свідки, ніким не завірені, судом дані особи як свідки з приводу засвідчених ними обставин допитані не були, а відсутність заяв ОСОБА_1 до компетентних органів і установ щодо вчинення йому перешкод в користуванні житлом як не підтверджує, так і не спростовує доводи позивача щодо часу, з якого відповідач залишив місце проживання у квартирі за адресою АДРЕСА_2 .

Апеляційний суд також приймає до уваги, що відповідач, заперечуючи проти позову і вказуючи, що проживав з позивачем та дітьми у квартирі за вказаною адресою до 01 січня 2020 року, надав докази своєї участі в проведенні ремонту цієї квартири в червні листопаді 2018 року, а також прийняття участі 12 листопада 2019 року в події святкуванні дня народження ОСОБА_3 разом з дітьми, яка, згідно роздруківки про геолокацію телефону відповідача, відбувалась у м. Київ, на Оболонському проспекті.

Апеляційний суд відхиляє доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу щодо невизначеності в апеляційній скарзі періоду, протягом якого відповідач проживав у спірній квартирі, з огляду на те, що період з травня 2018 року по листопад 2018 року відповідачем обумовлюється як період проведення ремонту в квартирі, а період з травня 2018 року по листопад 2019 року як період проживання в квартирі, який він може підтвердити відповідними доказами.

Враховуючи, що позивачем не виконано процесуального обов`язку підтвердження обставин, якими вона обґрунтовувала свої вимоги про усунення перешкод в користуванні житлом та визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість позову і відсутність підстав для його задоволення.

Апеляційний суд враховує, що вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідача права на користування житлом. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.
Визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, є фактично позбавленням особи права на житло, тобто виселення її без надання іншого жилого приміщення.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 753/11246/17 (провадження № 61-11292св20).

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 559/8/18 (провадження 61-7274св19).

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), у справах з приводу користування житловими приміщеннями, і звернула увагу, зокрема, на те, що у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

На необхідність вирішення спорів між власником житла та колишніми членами його сім`ї з урахуванням балансу інтересів обох сторін спору неодноразово вказував і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду (зокрема, постанова Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 223/597/17 (провадження № 61-42013св18), постанова від 16 грудня 2020 року у справі № 359/6812/17 (провадження № 61-39024св18)).

Враховуючи наведені правові висновки, апеляційний суд приймає до уваги, що позивачем не надано доказів наявності іншого житла у відповідача, а отже що визнання його таким, що втратив право користування житлом, відповідатиме критеріям дотримання справедливого балансу обох сторін відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Виходячи із вищевикладеного, апеляційним судом не вбачається наявності в даному випадку істотних обставин в розумінні ст. 406 ЦК України для припинення відповідачу сервітуту користування житловим приміщенням.

При цьому апеляційним судом враховується, що однією з істотних обставин припинення сервітуту позивач вказувала укладення договору найму (оренди) нерухомого майна від 01 травня 2020 року з ОСОБА_12 , разом із тим, згідно п 4.1 даного договору, термін дії договору встановлений до 01 червня 2021 року і доказів продовження терміну дії договору з орендарем на новий строк ОСОБА_3 не надано.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідача колишнього члена сім`ї власника спірного житла іншого житла, апеляційний суд приходить до висновку, що його право на це майно має бути захищено, оскільки визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не буде вважатися справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

При вирішенні даної справи апеляційним судом враховуються висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 25 листопада 2020 року в справі № 189/995/19 (провадження № 61-14216св20).

Оцінюючи доводи ОСОБА_3 в позові щодо самостійного несення тягаря по утриманню квартири, апеляційний суд враховує, що позивач не позбавлена можливості стягнути з відповідача пропорційну частину його витрат, що в даному випадку буде ефективним способом захисту прав позивача як власника квартири.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, яке обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги 1362 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2021 року скасувати та прийняти нову постанову.
Відмовити ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати в розмірі 1362 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.