ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6924/21 Справа № 756/82/18 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання батьківства, стягнення аліментів на утримання дитини та дружини, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати ОСОБА_1 батьком її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходів; стягнути з відповідача аліменти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходів; покласти на відповідача судові витрати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивовані тим, що з 24 червня 2016 року вона проживала з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В період перебування у фактичних шлюбних стосунках вона завагітніла і ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася спільна дитина ОСОБА_4 . При реєстрації дитини у відділі державної реєстрації актів цивільного стану відповідач відмовився подати заяву про реєстрацію батьківства, тому запис про батька дитини був здійснений відповідно до п. 1 ст. 135 СК України, а позивач вимушена звернутися з позовом про визнання батьківства. Оскільки після припинення сімейних стосунків між нею та відповідачем їх спільна дитина залишилася проживати з нею, відповідач не приймає участі в утриманні дитини, між сторонами не досягнуто домовленості щодо утримання дитини, позивачка змушена звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини до досягнення дитиною повноліття. Також позивач звертається з вимогами до відповідача про стягнення з нього аліментів на її утримання, оскільки вона доглядає за дитиною до досягнення нею трьох років, не має самостійного доходу, окрім спільної дитини з відповідачем також має на утриманні малолітню дитину від першого шлюбу, який розірвано 15 травня 2014 року.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2021 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а саме, визнано громадянина Республіки Хорватія ОСОБА_1 , батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; внесено відповідні зміни до актового запису № 1878, складеного 27 червня 2017 року Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Київ, зазначивши батьком дитини громадянина Республіки Хорватія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, починаючи з 05 січня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання, як матері дитини у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, з 05 січня 2018 року і до досягнення дитиною, ОСОБА_5 трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вирішено питання розподілу судових витрат між сторонами.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання позивачки та в частині стягнення аліментів на утримання дитини, зменшивши їх до 1/16 нетто- заробітку, що еквівалентно 200 євро.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заданими Євростат, мінімальна заробітна плата у Німеччині у 2020 році складає 1584 євро, а в 2021 році 1614 євро. Відповідач не має можливості сплачувати аліменти на матір дитини, так як це зменшить розмір його заробітку до рівня, меншого мінімальної заробітної плати у Німеччині. Крім того, апелянт зазначає, що розмір аліментів, який просить позивачка стягнути з відповідача на утримання дитини є недоведеним.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є громадянкою України.

24 червня 2016 року познайомилася з ОСОБА_1 , громадянином Хорватії, який мешкає і працює в Німеччині. Сторони підтримувати близькі стосунки, приїздили один до одного, переважно у вихідні дні, а в грудні 2016 рок вирушили разом у відпустку, де і розлучилися, зазначені обставини визнаються сторонами.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 .

Відповідно до витягу № 4 27 червня 2017 року Подільського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що відомості про батька дитини зазначені відповідно до ч.1 ст. 135 СК України на підставі заяви матері ОСОБА_3 від 25 червня 2017 року.

02 жовтня 2017 року за результатами Висновку експертизи зі встановлення походження особи за допомогою мікросателітного аналізу ДНК R075599, проведеної відповідачем за участі дитини на території Німеччини в м. Лейпциг, встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено, що на момент народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка не перебувала в шлюбі.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, ЗУ «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Оскільки відповідачем у справі є громадянин Хорватії, який мешкає в Німеччині, на спірні приватно-правові відносини поширюється дія ЗУ «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про міжнародне приватне право», цей закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: визначення застосовуваного права; процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Згідно ст. 16 ЗУ «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Статтями 21, 22 ЗУ «Про міжнародне приватне право» визначено, що право фізичної особи на ім`я, його використання та захист визначаються її особистим законом. До особистих немайнових прав застосовується право держави, у якій мала місце дія чи інша обставина, що стала підставою для вимоги про захист таких прав, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ст. 65 ЗУ «Про міжнародне приватне право» - встановлення та оскарження батьківства визначається особистим законом дитини на момент її народження.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 1, ст. 66 ЗУ «Про міжнародне приватне право», вибір права - право учасників правовідносин визначити, право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом. Права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Згідно ст. 67 цього Закону, зобов`язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, крім випадків, передбачених статтею 66 цього Закону, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання.

Відповідно до ст. 73 ЗУ «Про міжнародне приватне право» процесуальна правоздатність і дієздатність іноземних осіб в Україні визначаються відповідно до права України.

Згідно п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 76 ЗУ «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.

З огляду на наведені положення закону суд вважав, що справа підлягає вирішенню згідно положень національного законодавства.

Так, пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК України приймаються до судового розгляду, якщо, зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1ст. 135 СК).

Пунктом 9 вказаної постанови визначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

Відповідно до ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документі закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походженні дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини.

Відповідно до ст. 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства.

Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Відповідно до ст. 134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Судом встановлено, що державна реєстрація народження дитини здійснена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

Відповідач ОСОБА_1 , який ще у жовтні 2017 року провів генетичне дослідження разом з дитиною визнає себе батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак як до звернення позивачки до суду з позовом, так і на час розгляду справи спільно з матір`ю дитини ОСОБА_3 не звернувся до органу реєстрації актів цивільного стану, щодо визнання себе батьком вказаної дитини і внесення відповідних відомостей про себе, як батька вказаної дитини до актового запису про народження дитини.

Встановивши вказані обставини справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки про визнання батьківства обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, суд вірно виходив з наступного.

Встановлено та не заперечується сторонами, що дитина ОСОБА_6 проживає разом з матір`ю ОСОБА_3 та братом ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_6 у м.Києві у квартирі, що винаймається позивачкою для її сім`ї, відповідно до договору оренди.

Тобто, малолітня дитина ОСОБА_4 , проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні.

На час звернення до суду позивачка здійснювала догляд за дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до досягнення дитиною трьох років.

Згідно довідки Новомосковського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області за № 02-31-407 від 27 листопада 2017 року ОСОБА_3 отримала матеріальне забезпечення у вигляді допомоги по вагітності та пологах в сумі 13245,12 грн..

ОСОБА_1 не заперечує проти утримання своєї малолітньої дитини ОСОБА_4 , однак вважає, що розмір аліментів на дитину, заявлений позивачем в розмірі 1/4 частині від усіх його доходів є завеликий і просить визначити аліменти у твердій грошовій сумі за Дюссельдорфською таблицею, а саме 120 Євро щомісячно до досягнення дитиною 6-ти річного віку; 160 Євро до досягнення дитиною 12-ти річного віку; 200 Євро до досягнення дитиною 18 років.

Також відповідач зазначає, що у зв`язку з тим, що позивачка не надала відомості щодо перерахування коштів, він позбавлений можливості перераховувати їх на утримання дитини, а через систему ОСОБА_8 , запропонованою позивачем ОСОБА_1 відмовився.

Статтею 66 ЗУ «Про міжнародне приватне право» визначено, що права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про необґрунтованість посилання сторони відповідача на застосування при визначенні розміру аліментів на дитину не законодавства України, а Дюссельдорфської таблиці.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» зазначено, що батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно приписів ст.ст. 180, 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_9 просила стягнути аліменти на утримання дитини у частці від доходу батька, а саме у розмірі 1/4 частки його доходу, проте відповідач просив стягувати з нього на користь матері дитини аліменти в твердій грошовій сумі щомісяця, тобто не у спосіб, обраний одержувачем аліментів.

Керуючись вказаною вище нормою права, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач фактично просить стягнути аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі, а не у частці від його доходу, що суперечить закону, оскільки спосіб визначення розміру аліментів обирає саме одержувач, а не платник аліментів, а тому такі заперечення не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша).

Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Визначаючи частку заробітку (доходу) батька дитини ОСОБА_1 , яка буде стягуватися як аліменти на дитину, суд врахувавши стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а також те, що відповідач є працездатною особою, будь-яких відомостей щодо наявності захворювань, наявності у нього на утриманні інших непрацездатних осіб суду не надано, відповідач працює, має стабільний заробіток, - дійшов обґрунтованого висновку про стягнення аліментів на дитину в розмірі 1/4 частини усіх доходів відповідача, але не менше ніж прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.

Суд вірно зазначив, що визначення аліментів у такому розмірі не буде порушувати основні соціальні гарантії, закріплені Конституцією України та законами України (зокрема, Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 N 2017-III, Законом України «Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 N 966-XIV), що включають право відповідача на достатній життєвий рівень для себе не нижчий прожиткового мінімуму.

Крім того, суд вірно звернув увагу сторін у справі, що відповідно до положень ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання позивачки до досягнення дитиною трьох років, суд вірно виходив з наступного.

Встановлено, що сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, як і не мешкали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Сторони з 24 червня 2016 року по 16 грудня 2016 року мали близькі стосунки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася дитина ОСОБА_6 .

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Згідно ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Встановивши вказані обставини справи, в тому числі і щодо стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів; відсутності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивачки про стягнення аліментів на її утримання щомісячно в розмірі 1/6 частини від усіх доходів відповідача до досягнення дитиною ОСОБА_4 трьох років підлягають задоволенню.

Доводи апелянта в скарзі про те, що за даними Євростат, мінімальна заробітна плата у Німеччині у 2020 році складає 1584 євро, а в 2021 році 1614 євро, відповідач не має можливості сплачувати аліменти на матір дитини, так як це зменшить розмір його заробітку до рівня, меншого мінімальної заробітної плати у Німеччині, - колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Твердження апелянта про те, що розмір аліментів, який просить позивачка стягнути з відповідача на утримання дитини є недоведеним, - колегія суддів також вважає безпідставними, так як представником відповідача ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог в частині стягнення з відповідача аліментів. А тому, вказані твердження апелянта є лише його припущеннями, тоді як рішення не може ґрунтуватись на припущенні.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність рішення в оскаржуваній частині.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання позивачки та дитини.

Законність рішення в іншій частині не перевіряється, так як не є предметом апеляційного оскарження.

Рішення в оскаржуваній частині як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко