ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8115/21 Справа № 180/752/21 Суддя у 1-й інстанції - Хомченко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 11 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, посилаючись на те, що ОСОБА_1 працював в джерелах підвищеної безпеки на підприємстві відповідача, внаслідок чого 21 квітня 2005 року на робочому місці стався нещасний випадок, за наслідками якого позивачем отримано тілесні ушкодження у виді: «гостра вертеброгенная люмбалгія, грижа спігелеєвої м`язи праворуч». Первинним оглядом МСЕК від 18.11.2010 року у зв`язку з нещасним випадком, пов`язаного з виробництвом йому встановлено 30% втрати працездатності внаслідок трудового каліцтва. 09.01.2019 року позивач повторно пройшов огляд МСЕК у зв`язку з нещасним випадком, пов`язаного з виробництвом йому встановлено 15% втрати працездатності внаслідок трудового каліцтва, з 01.11.2018 року безстроково. Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, та йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що його постійно турбує фізичний біль, погане самопочуття, порушення душевної рівноваги. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 180 000 грн, яку просив стягнути з відповідача.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 11 червня 2021 року позовну заяву задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн, з утриманням податків та зборів, згідно чинного законодавства України.

Стягнуто з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції змінити в частині визначення розміру суми моральної шкоди та стягнути з відповідача на користь позивача суму моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я у розмірі 180 000, 00 грн без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» відповідно до ст. 360 ЦПК України подало відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до акту №14/2/1 форми Н-1 Про нещасний випадок пов`язаний з виробництвом, акту форми Н-5 «Про розслідування нещасного випадку 21 квітня 2005 року на робочому місці стався нещасний випадок, за наслідками якого позивачем отримано тілесні ушкодження у виді: «гостра вертеброгенная люмбалгія, грижа спігелеєвої м`язи праворуч».

Встановлено, що первинним оглядом МСЕК від 18.11.2010 року у зв`язку з нещасним випадком, пов`язаного з виробництвом, позивачу встановлено 30% втрати працездатності внаслідок трудового каліцтва; повторним оглядом МСЕК від 09.01.2019 року встановлено 15% втрати працездатності внаслідок трудового каліцтва, з 01.11.2018 року безстроково.

Згідно за ч.1 ст.9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, завданої робітнику у наслідок ушкодження його здоров`я, здійснюється Фондом у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 № 1105-ХIV (далі Закон № 1105-ХIV), що набрав чинності з 01.04.2001 року.

Обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди застрахованим особам, які потерпіли на виробництві, до внесення змін до Закону № 1105-Х1У на підставі Закону України від 23.02.2007 № 717-У, був покладений на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

З матеріалів справи вбачається, що за професійними захворюваннями позивачу вперше була встановлена втрата професійної працездатності 18.11.2010 року, тобто під час дії правового акту, яким було покладено обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Разом з тим, 01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції Закону України від 28.12.2014 № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці».

Частина восьма статті 36 цього Закону передбачає, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Пункт 1 частини другої статті 10 цього Закону передбачає обов`язок страховика - Фонду соціального страхування України виплачувати тільки ті страхові виплати, які передбачені цим законом.

Отже, Фонд соціального страхування України не здійснює відшкодування моральної шкоди постраждалим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей.

Таким чином, у разі професійного захворювання, нещасного випадку, що стався з працівником на виробництві, таку шкоду потерпілій особі повинен відшкодувати роботодавець на підставі ст.237-1 КЗпП України, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З наведеного вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини, виробнича травма отримана ОСОБА_1 під час виконання ним трудових обов`язків, а отже наявні у зв`язку з цим підстави, що передбачені ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Встановивши зазначені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що виробнича травма, отримана ОСОБА_1 , завдала йому фізичного болю та душевних страждань, виникла вона з вини АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», яким було допущено небезпечні фактори виробничого середовища та трудового процесу, що підтверджено висновками МСЕК про втрату позивачем працездатності, а тому наявні правові підстави для відшкодування моральної шкоди, яка завдана позивачу внаслідок трудового каліцтва, за рахунок відповідача.

Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін здоров`я, розміру втрати працездатності, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 15 %, у зв`язку із професійними захворюваннями, та правильно вважав за необхідне визначити розмір компенсації в сумі 30 000,00 грн, що відповідає розміру заподіяної моральної шкоди.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з розміром стягнутої з відповідача суми та зазначає, що судом першої інстанції не враховано значний ступінь вини відповідача, безстрокову втрату професійної працездатності в ступені 15%, визначення безстрокової необхідності в медикаментозному лікуванні, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, у зв`язку з чим належної оцінки зазначеному не надав, оцінивши моральні страждання позивача лише у сумі 30 000 грн.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір стягнутої судом моральної шкоди необґрунтований та не відповідає дійсності, колегія судів до уваги не приймає, оскільки, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд повно та всебічно дослідив обставини справи та дав їм належну оцінку. Зокрема, враховано характер отриманих професійних захворювань, роботу позивача на підприємстві відповідача АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності в розмірі 15%, стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та можливість такого відновлення.

Посилання апелянта на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, як на підставу для збільшення розміру моральної шкоди, є власним тлумаченням позивачем, а тому не може бути підставою для скасування законного рішення суду.

Також, доводи апеляційної скарги позивача, про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що моральна шкода мала бути стягнута на користь позивача без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до Закону №466 внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року).

До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом № 466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).

Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів відхиляє зазначені доводи апеляційної скарги позивача та вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розмір моральної шкоди необхідно стягнути з урахуванням утримання з нього обов`язкових податків і зборів.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки доказам у справі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 11 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова