Провадження № 22-ц/812/1451/21
Провадження № 22-ц/812/1465/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Миколаїв

справа № 471/500/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н. О.,

суддів Лівінського І. В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Біляєвою В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

представника позивачки ОСОБА_1 -

адвоката Златі Ніни Спиридонівни та

представника відповідачки ОСОБА_2 -

адвоката Козака Миколи Федоровича

на рішення Братського районного суду Миколаївської області, ухвалене 27 травня 2021 року суддею Гуковою І.Б., в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі за позовом

ОСОБА_3 до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_4

про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя

та визнання права власності на нього,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про поділ майна, що є суб`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на нього.

Позивачка зазначала, що з 1975 року по 2006 рік перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 . Під час шлюбу придбали через товарну біржу нежитлове приміщення ветеринарної аптеки по АДРЕСА_1 . 21 лютого 2002 року виконком Братської селищної ради Миколаївської області видав на ім`я ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на це приміщення. Згідно технічного паспорту на будинок ОСОБА_5 належить ѕ його частини. ј частина належить іншій особі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Відповідачі звернулись до нотаріальної контори за прийняттям спадщини.

Посилаючись на те, що спірне приміщення було придбане у шлюбі, позивачка просила визнати за нею право власності на 3/8 його частини, в порядку поділу майна подружжя.

Відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , діючи через своїх представників відповідачка ОСОБА_4 позов не визнали, пославшись на те, що майно було придбано за правилами ЗУ "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", тому воно не є спільною власністю подружжя та не підлягає поділу. Під час поділу майна між колишнім подружжям, було укладено мирову угоду, проте спірне приміщення у той час до об`єктів спільної сумісної власності віднесене не було. Отже позивачка на той час визнавала, що приміщення ветаптеки є особистою власністю ОСОБА_5 . Окрім цього вважали пропущеним строк позовної давності для звернення до суду.

Рішенням Братського районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2021 року позов задоволено. За ОСОБА_3 визнано право власності на 3/8 частин нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 . Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника Златі Н.С. , просила рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на помилковість висновку суду щодо можливості поділу між подружжям майна, придбаного за правилами ЗУ «Про приватизацію невеликих державних підприємств»; на придбання приміщення ветаптеки не ОСОБА_5 особисто, а КСП «Братська ветеринарна аптека» у 2000 році та на видачу особисто ОСОБА_5 свідоцтва про право власності на це приміщення.

ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі, поданій представником Козаком М.Ф. , просила рішення скасувати та закрити провадження у справі з підстав пропуску позовної давності, посилаючись на обізнаність про придбання майна у 2002 році, на розірвання шлюбу у 2006 році, що на її думку свідчить про сплив позовної давності 14 листопада 2009 року. Також вважала помилковим висновок суду про можливість поділу майна, придбаного одним з подружжя за правилами ЗУ «Про приватизацію невеликих державних підприємств». Крім цього посилалась на невідповідність вартості спірного майна наданому позивачкою звіту про його оцінку та на сплив строку дійсності звіту на час ухвалення судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_3 адвокат Балабан Н.І. просила рішення залишити без змін, посилаючись, зокрема, на безпідставне твердження апелянтів про те, що позивачка ОСОБА_3 під час поділу майна подружжя, погодилась з тим, що приміщення ветаптеки належить ОСОБА_5 особисто, оскільки не претендувала на нього. Зазначала, що колишнє подружжя ділило у судовому порядку лише частину спільно нажитого майно, щодо решти майна дійшли згоди у його розподілі.

Відповідач ОСОБА_4 в своїй заяві вважала апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не надано належних та допустимих доказів того, що спірне майно є особистою приватною власністю ОСОБА_5 .

Згідно з частиною 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 1 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми, порядок набуття спільного нерухомого майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття права власності на спірне майно, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Разом з тим, відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

З аналізу зазначених норм слідує, що спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

З матеріалів справи вбачається, що з 1975 року по 2006 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8, 13 том І).

21 лютого 2002 року виконком Братської селищної ради Миколаївської області видав на ім`я ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на приміщення ветеринарної аптеки (а.с. 11 том І).

Рішенням № 92 від 18 жовтня 2002 року виконком Братської селищної ради Братського району Миколаївської області визнав за ОСОБА_5 право власності на спірні приміщення (а.с. 168 том І).

14 листопада 2006 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано.

Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 16 лютого 2009 року при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, затверджено мирову угоду, якою за ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 , а за ОСОБА_5 - на автомобіль ГАЗ 3110 5101 д/н НОМЕР_1 (а.с. 169 том І). Питання щодо будь-якого іншого майна подружжя при розгляді цієї справи не ставилось з посиланням на те, що відносно поділу іншого майна сторонами досягнуто згоди (а.с. 170 том І).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с. 14 том І).

Братською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу до майна померлого № 23/2020 та визначено коло спадкоємців: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 61 том І).

Встановивши, що спірна аптека набута у період шлюбу, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, дійшов правильного висновку про те, що зазначена майно є спільною сумісною власністю і підлягає поділу.

Посилання в скарзі на придбання приміщення ветаптеки за правилами ЗУ «Про приватизацію невеликих державних підприємств» ОСОБА_5 особисто, є помилковим, оскільки як вбачається з матеріалів справи, 25 травня 2000 року Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Миколаївській області прийнято наказ № 382/1 про приватизацію шляхом викупу приміщення ветаптеки колективним сільськогосподарським сервісним підприємством «Братська ветеринарна аптека» (а.с. 165 том І).

24 квітня 2000 року виконкомом Братської селищної ради Миколаївської області видано свідоцтво про право колективної власності на приміщення КССП «Братська ветеринарна аптека» (а.с. 166 том І).

29 червня 2000 року між регіональним відділенням Фонду держмайна України по Миколаївській області та КССП «Братська ветеринарна аптека» укладено договір купівлі-продажу приміщень аптеки шляхом викупу (а.с. 188-192 том І).

В подальшому, рішенням зборів трудового колективу КССП «Братська ветаптека» від 24 грудня 2001 року прийнято рішення про визнання за ОСОБА_5 права власності на приміщення ветаптеки, у зв`язку з ліквідацією підприємства (а.с. 167 том І).

21 лютого 2002 року виконком Братської селищної ради Миколаївської області видав на ім`я ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на приміщення ветеринарної аптеки (а.с. 11 том І).

Рішенням № 92 від 18 жовтня 2002 року виконком Братської селищної ради Братського району Миколаївської області визнав за ОСОБА_5 право власності на спірні приміщення (а.с. 168 том І).

Згідно даних технічного паспорту, виготовленого станом на 11 листопада 2003 року, на виробничий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 належить ѕ частини будинку, ј частина належить ОСОБА_8 (а.с. 16-20 том І).

З врахуванням положень частини 1 та 2 статті 70 СК України, суд правильна поділив спільне майно, визначивши частки кожного із подружжя рівними.

При цьому суд першої інстанції правомірно виходив з того, що презумпція спільності придбаного у шлюбі майна не спростована відповідачами.

Підлягають відхиленню й доводи про закриття провадження у справі з підстав пропуску позовної давності, посилаючись на обізнаність позивачки про придбання майна у 2002 році, на розірвання шлюбу у 2006 році, що може свідчити про сплив позовної давності 14 листопада 2009 року, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 СК України позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено було й за КпШС України.

Так, згідно зі ст. 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

У постанові Верховного Суду від 21.05.2020 року у справі №375/1429/17 (провадження № 61-34471св18) викладена наступна правова позиція.

У даній категорії справ, при встановленні наявності підстав для задоволення позовних вимог, суди на підставі належних доказів, мають встановити коли саме стали відомі або могли бути відомі позивачу заперечення його права, як одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, що може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Факт розірвання шлюбу не свідчить про порушення права власності.

Таким чином, можна зробити висновок, що при поділі спільного майна подружжя позовна давність відраховується не з дати розірвання шлюбу, а з моменту, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права на таке майно.

Суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, а розірвання шлюбу не тягне за собою припинення цього права. Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між сторонами.

Оскільки заперечення права позивача ОСОБА_3 на спірне майно виникло після смерті ОСОБА_5 в березні 2020 році, тому саме з березня 2020 року слід вважати, що починається перебіг позовної давності, який позивачем не пропущено.

Зазначене кореспондується з постановою Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі № 468/935/18-ц (провадження № 61-11788 св 19).

Не мають правового значення й доводи апелянта про невідповідність вартості спірного майна наданому позивачкою звіту про його оцінку та на сплив строку дійсності звіту на час ухвалення судового рішення.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити щодо відомостей з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно яких, ОСОБА_8 , є власником ветаптеки по АДРЕСА_1 з часткою власності 1/1.

Відповідно до частини другої статті 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Наведеною нормою законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним чинним та нескасованим правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії та які мають пріоритет над записами, що містяться у Державному реєстрі.

Зазначене кореспондується з постановою Верховного Суду від 24 січня 2020 року в справі N 910/10987/18.

Отже, колегія суддів враховує, що згідно довідки КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 18.06.2020р. №250 (а.с.74, том 2), право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 - ѕ частки на підставі свідоцтва про право власності від 22.11.2002 року, виконком Братської селищної ради Миколаївської області (а.с. 11, том 1) та ОСОБА_8 - ј частка на підставі договору купівлі-продажу №66 від 24.12.2004 року, Універсальна товарно-сировинна біржа «Південь»; рішення суду від 07.04.2005 року, Братський районний суд Миколаївської області (а.с. 88, том 2).

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального і матеріального права та немає підстав для його скасування.

Стосовно іншого змісту апеляційних скарг, то вони не містять обставин, які не були з`ясовані судом та могли вплинути на правильне вирішення ним справи, а їх доводи не впливають на обгрунтовані висновки суду та є фактичною переоцінкою доказів, які вже були досліджені та оцінені судом.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Златі Ніни Спиридонівни та представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Козака Миколи Федоровича залишити без задоволення.

Рішення Братського районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 25 жовтня 2021 року