П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року місто Київ

справа № 753/16423/20

провадження №22-ц/824/11677/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - АТ «Українська залізниця»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 20 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Заставенко М.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що позивач з 1993 року перебував з відповідачем у трудових відносинах. З 2014 року позивач займав посаду заступника начальника Департаменту внутрішнього контролю. 4 червня 2020 року його попередили про зміну істотних умов праці, що запроваджується в товаристві з 1 липня 2020 року - переведення працівників АТ «Українська залізниця» на чотирьохденний робочий тиждень з вихідними днями по понеділках. 26 серпня 2020 року позивача ознайомили з наказом про його звільнення із вказаної посади на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, а саме: у зв`язку з відмовою від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці. В той же день було оформлено звільнення позивача.

Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки він не відмовлявся від продовження роботи зі зміненими умовами праці.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Департаменту внутрішнього контролю АТ «Українська залізниця» з 27 серпня 2020 року.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 98587 грн.51 коп. із вирахуванням з цих сум податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в який просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення в частині задоволених позовних вимог, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог є незаконним і необґрунтованим, оскільки ухвалено з неправильним та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права (зокрема неправильне тлумачення закону КЗпП України) та грубим порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. Водночас обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, не були доведеними, а висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи. Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема, ч.ч. 3,4 ст. 32 та п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України з одночасним порушенням норм процесуального права, зокрема ч.ч.1, 2, 4, 5 ст.263 ЦПК України дає підстави просити скасувати рішення та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Суд першої інстанції, застосовуючи відповідні норми права при ухваленні рішення, не врахував жодного висновку щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду щодо звільнення без згоди профспілкового комітету.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Шкоріної О.І., пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, дослідивши її матеріали, суд апеляційної інстанції уважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права, що регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебував з АТ «Укрзалізниця» у трудових відносинах. З 2014 року позивач займав посаду заступника начальника Департаменту внутрішнього контролю

Наказом АТ «Укрзалізниця» № 193 від 30.04.2020 для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця», працівників філії «Центр сервісного забезпечення», які працюють за п`ятиденним робочим тижнем з двома вихідними днями, встановлено режим неповного робочого тижня з неробочими днями по понеділках, починаючи з 01.07.2020 до відміни (а. с. 74).

04.06.2020 ОСОБА_1 було надано попередження про зміну істотних умов праці відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України та наказу АТ «Укрзалізниця» від 30.04.2020 № 193, про ознайомлення з яким позивач поставив свій підпис та власноруч написав «ознайомився» (а. с. 6).

Наказом № 1696/ос від 25.08.2020 ОСОБА_1 було звільнено з 26.08.2020 у зв`язку з відмовою від продовження роботи в істотних умовах праці на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а. с. 5, 51).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач був ознайомлений з попередженням про зміну істотних умов праці в акціонерному товаристві, однак фактично не відмовився від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці. Законодавством про працю не передбачено обов`язку працівника звертатись із заявою про надання згоди на продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці. Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулося незаконно і з тих підстав, що позивача, який є керівником первинної профспілкової організації всеукраїнської профспілки «Спілка залізничників України» центрального апарату управління АТ «Укрзалізниця», було звільнено без згоди профспілки. Розраховуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із середньоденного заробітку позивача в сумі 569 грн.87 коп. та кількості робочих днів вимушеного прогулу, що складає 173 дні. Суд першої інстанції вважав за необхідне поновити позивачеві строк звернення з позовом до суду, зважаючи на те, що такий строк (дні) був пропущений позивачем з поважних причин, зокрема, запроваджений на території України карантин. (з наказом про звільнення ознайомлений 26 серпня 2020 року, до суду з позовом звернувся 2 жовтня 2020 року).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (стаття 24 Конституції України).

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що від продовження виконання трудових функцій зі зміненими істотними умовами праці він не відмовлявся, а тому підстав для його звільнення 26.08.2020 року за п. 6 ст. 36 КЗпП України у відповідача не було.

У Постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

Частинами третьою та четвертою статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Відповідач посилається, що із запропонованими зміненими умовами праці позивач не погодився, оскільки не надав згоди на продовження праці на нових умовах, не звертався до роботодавця з відповідною заявою про його згоду працювати в змінених умовах, у зв`язку із чим і був звільнений.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи убачається, що позивач в установленому порядку був ознайомлений із попередженням про зміну істотних умов праці відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України та наказу АТ «Укрзалізниця» від 30.04.2020 № 193, що сторонами не оспорюється.

Пункт 6 частини першої статті 36 КЗпП України надає право роботодавцю припинити трудовий договір з підстав відмови працівника від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зазначаючи про те, позивач відмовився продовжувати роботу у зв`язку зі зміною істотних умов праці, відповідач будь-яких належних та допустимих доказів зазначеному не надав.

Так, з огляду на Конституцію України, норми КЗпП України, в даному випадку відповідач зобов`язаний був зажадати від позивача письмового підтвердження щодо згоди або відмови продовжувати роботу у зв`язку зі зміною істотних умов праці в разі виникнення сумнівів щодо позиції позивача, проте зазначеного не здійснив.

Навпаки, факт неподання позивачем письмової відмови продовжувати роботу у зв`язку зі зміною істотних умов праці, свідчить про погодження останнього на продовження трудових відносин за зміненими умовами праці.

Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Проаналізувавши докази наявні в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що вони свідчать про наявність обставин справи, на які посилається ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що до даних правовідносин неможливо застосувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 16 січня 2019 року у справі №582/1001/15-ц, на яку посилається відповідач, оскільки спір у вказаній справі не є аналогічним з даним спором. Верховним Судом переглядалася справа, по якій спір стосувався пропонування працівнику нових умов праці, що підтверджується направленим йому письмовим повідомленням, яке він отримав особисто 18 серпня 2015 року та актом складеним працівниками відповідача про відмову від ознайомлення із запропонованими умовами праці в присутності працівника.

В даному випадку ОСОБА_1 ознайомився із запропонованими умовами праці та погодився продовжувати роботу у зв`язку зі зміною істотних умов праці, про що свідчить відсутність його письмової відмови та фактичне продовження трудових відносин.

Суд першої інстанції ретельно перевірив оскаржуваний позивачем наказ щодо його звільнення з роботи на відповідність законові та ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Прийшовши до висновку про незаконність дій відповідача при звільненні ОСОБА_1 , судом першої інстанції також встановлено порушення останнім гарантій для працівників підприємств, установ, організацій, обраних до профспілкових органів, передбачених ст. 252 КЗпП України.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд першої інстанції, застосовуючи відповідні норми права при ухваленні рішення, не врахував жодного висновку щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду щодо звільнення без згоди профспілкового комітету.

Колегія суддів вважає, що вказані посилання відповідача на увагу не заслуговують, оскільки визначальною підставою поновлення позивача судом першої інстанції зазначено порушення відповідачем саме п. 6 ч. 1 статті 36 КЗпП України , з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводів щодо поновлення позивачеві строку звернення з позовом до суду та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст. 367 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення суду, ухваленого в даній справі, підстави до скасування якого відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст рішення складено 26 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус