П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 жовтня 2021 року місто Київ

справа № 756/16220/18

провадження №22-ц/824/4902/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України

відповідач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

відповідач ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , подані адвокатом Вігулярним Ігорем Вікторовичем,

на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 11 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Майбоженко А.М.,

у справі за позовом Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оброни та Генерального штабу Збройних Сил України до ОСОБА_1 , треті особи: Київське квартирно експлуатаційне управління, Головне управління Національної гвардії України, Військова частина № НОМЕР_1 Національної гвардії України про захист права власності шляхом зобов`язання вчинити певні дії, за об`єднаним позовом Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оброни та Генерального штабу Збройних Сил України до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , треті особи: Київське квартирно експлуатаційне управління, Головне управління Національної гвардії України, Військова частина № НОМЕР_1 Національної гвардії України про захист права власності шляхом зобов`язання звільнити приміщення, за об`єднаним позовом Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оброни та Генерального штабу Збройних Сил України до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Київське квартирно експлуатаційне управління, Головне управління Національної гвардії України, Військова частина № НОМЕР_1 Національної гвардії України про захист права власності, зобов`язання звільнити приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року позивач Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив: зобов`язати ОСОБА_1 звільнити кімнату АДРЕСА_1 і передати її позивачу; зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_6 звільнити кімнату АДРЕСА_2 і передати її позивачу; зобов`язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звільнити кімнату АДРЕСА_3 і передати її позивачу.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до Наказу Міністерства оборони України від 2 жовтня 2017 року № 506 «Про передачу будівлі військового містечка № НОМЕР_2 (м.Київ) за позивачем на праві оперативного управління закріплена будівля (казарма) № 41/1 військового містечка № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до акту приймання передачі для утримання та експлуатації будівель, споруд і територій військового містечка № НОМЕР_2 від 5 березня 2018 року, акту приймання-передачі будинків, споруд і територій військового містечка від 5 березня 2018 року, Акту технічного стану будівлі (споруди) від 5 березня 2018 року позивачем прийнято до утримання та експлуатації адміністративну будівлю (казарма) № 41/1 військового містечка № НОМЕР_2 за адресою:

АДРЕСА_5 військового містечка № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_4 перебуває на бухгалтерському обліку в Київському квартирно-експлуатаційному управлінні.

На виконання вимог п.4.5 Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України ід 3 липня 2013 року № 448, наказом позивача № 452 від 5 листопада 2018 року було утворено комісію, якій доручено здійснити перевірку законності утримання та експлуатації будівлі №41/1 військового містечка № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_4 .

Комісією встановлено, що приміщення № 25/3 використовує ОСОБА_1 , приміщення №11 ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , а приміщення № 25/2 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Вказані особи використовують приміщення на власний розсуд, всупереч волі позивача, чим перешкоджають позивачу у володіння цим майном.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 9 грудня 2020 року позовні вимоги Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити кімнату № 25/3 за адресою: АДРЕСА_5 , військового містечка № НОМЕР_2 . Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_7 звільнити кімнату АДРЕСА_6 , військового містечка № НОМЕР_2 . Зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звільнити кімнату № 25/2 за адресою: АДРЕСА_7 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити. В апеляційній скарзі посилаються на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Зокрема, посилаються на те, що вселення відповідачів відбулося в рамках та на виконання ст.12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», вони постійно проживають у спірному житловому приміщенні та несуть усі без виключення витрати на його утримання, іншого житла не мають. З огляду на практику Європейського суду з прав людини виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у права особи на повагу до приватного житла та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, та є необхідним у демократичному суспільстві. За таких обставин, на думку апелянтів, відсутні підстави для виселення відповідачів із кімнат, які вони займають.

У відзиві на апеляційну скаргу начальник Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не відповідають фактичним обставинам, не доводять, що суд першої інстанції неправильно витлумачив закон чи застосував закон, який не підлягав застосуванню або не застосував закон, який підлягав застосуванню. Зокрема, не відповідають фактичним обставинам твердження, що відповідачі були вселені як наймачі до службового житлового приміщення відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Так, зокрема, чоловік відповідачки ОСОБА_1 та їх син зареєстровані у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка орендує для них окрему квартиру за адресою: АДРЕСА_8 . Щодо проживання ОСОБА_2 , то в цій частині, позивач вважає, що договір № 56 найму службового житлового приміщення, укладений між військовою частиною в особі командира НОМЕР_3 ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладений протиправно, без відповідних правових підстав, наявність договору не утворює житлових правовідносин, не надає права відповідачам користуватись спірним приміщенням.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Шкоріної О.І., пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, дослідивши її матеріали, суд апеляційної інстанції уважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права, що регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Судом при розгляді справи встановлено, що відповідно до Наказу Міністерства оборони України від 02.10.2017 №506 «Про передачу будівлі військового містечка № НОМЕР_2 (м.Київ)» за позивачем на праві оперативного управління закріплено будівля (казарма) № 41/1 військового містечка № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідно до Акту приймання (передачі) для утримання та експлуатації будівель, споруд і територій військового містечка № НОМЕР_2 від 05.03.2018, Акту прийняття (передачі) будинків, споруд і територій військового містечка від 05.03.2018, Акту технічного стану будівлі (споруди) від 05.03.2018 позивачем прийнято до утримання та експлуатації адміністративну будівлю (казарма) № 41/1 військового містечка № НОМЕР_2 за адресою:
АДРЕСА_5 військового містечка № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_4 перебуває на бухгалтерському обліку в Київському квартирно-експлуатаційному управлінні.
На виконання вимог п.4.5 Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 №448, наказом позивача №452 від 05.11.2018 було утворено комісію, якій доручено здійснити перевірку законності утримання та експлуатації будівлі № 41/1 військового містечка № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_4 .
Комісією встановлено, що приміщення №25/3 використовує ОСОБА_1 , приміщення №11- ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , а приміщення №25/2 ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .
На момент звернення до суду відповідачі військову службу у Міністерстві оборони та Генерального штабу Збройних Сил України не проходить.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 проходять військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Відповідачі не перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов у гарнізоні м.Київ та службу в структурі Міністерства оборони не проходять.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції встановив та виходив із того, що відповідачі не перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов у гарнізоні м. Києва, службу у структурі Міністерства оборони не проходять. Правових підстав, за яких відповідачі були вселені в спірні приміщення, судом не встановлено. Надані представником відповідачів копії договорів найму між військовою частиною НОМЕР_3 та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , суд вважав неналежним доказом, оскільки зміст вказаних договорів суперечить положенням чинного законодавства щодо порядку забезпечення житлом військовослужбовців та членів їх сімей, укладені командиром військової частини, право якого на укладення таких договорів жодним документом не підтверджено. Натомість, на момент вирішення справи приміщення казарми знаходяться на праві оперативного управління у позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про передачу приміщень позивачу, суд першої інстанції виходив із того, що вся будівля закріплена на праві оперативного управління за позивачем і зобов`язання відповідачів звільнити займані приміщення не впливає на правовий статус цього майна. Тимчасове перебування відповідачів у цих приміщеннях не свідчить про їх вибуття з володіння позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Статтею 1 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України передбачено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Згідно із ст. 3 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ГК України право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння (ст. 391 ЦК України) .

Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Для подання такого позову не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування та розпорядження майном були результатом винних дій відповідача чи спричиняли позивачу збитки. Достатньо, щоб такі дії хоча б і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними. Як і віндикаційний, негаторний позов є речово-правовим і може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин та бути поданим щодо індивідуально-визначеного майна.

Установлено, що за Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оброни та Генерального штабу Збройних Сил України на праві оперативного управління закріплена будівля (казарма) №41/1 військового містечка № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_4 , унаслідок чого наділений правом у разі порушення третьою особою права користування і розпорядження майном на подання негаторного позову.

Актами стану користування приміщенням, складеними комісією Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оброни та Генерального штабу Збройних Сил України за адресою: АДРЕСА_4 будівлі №41/1 військового містечка № НОМЕР_2 , затверджених його начальником, встановлено, що приміщення №25/3 використовує ОСОБА_1 , приміщення №11- ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , а приміщення №25/2 ОСОБА_4 і ОСОБА_5 як цивільні особи безпідставно, приміщення зайнято самовільно, унаслідок чого Центр позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися вказаними приміщеннями (а.с.22, 106, 204 том 1).
Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України №380 від 31.07.2018, передбачено, що військовослужбовці та члени їх сімей, крім осіб, які звільнені з військової служби в запас або відставку та члени їх сімей, за відсутності за місцем проходження служби житла для постійного проживання, забезпечуються службовими жилими приміщеннями.
Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового жилого приміщення у передбачених законодавством випадках.
У разі відсутності службових жилих приміщень:
військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу і не перебувають у шлюбі, розміщуються у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян, а сімейні - у сімейних гуртожитках. За відсутності вільних місць в гуртожитку військова частина зобов`язана орендувати їм житло або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення;
військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які не перебувають у шлюбі, розміщуються безоплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках;
іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців, призваних за мобілізацією до укладення ними контракту) військова частина зобов`язана орендувати житло або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення в порядку, визначеному законодавством. (п.1,2 розділу ІV)
Під спеціально пристосовані казарми виділяються будівлі, які розташовані на території військової частини, для тимчасового проживання військовослужбовців та не зареєстровані в виконавчих органах місцевого самоврядування як об`єкт житлового фонду.
На спеціально пристосовані казарми КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району оформлює документи, що підтверджують їх технічний стан, у яких зазначається кількість місць для проживання. Житлово-побутові умови в таких казармах мають відповідати вимогам, які висуваються до гуртожитків, призначених для проживання одиноких громадян.
У разі необхідності за клопотанням начальника гарнізону, за поданням командира військової частини, погодженим з начальником КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, дозволяється реєструвати спеціально пристосовані казарми у виконавчих органах місцевого самоврядування як об`єкт житлового фонду.
Оплата комунальних послуг та енергоносіїв, спожитих військовослужбовцями рядового, сержантського та старшинського складу військової служби за контрактом, які розміщені в спеціально пристосованих казармах, здійснюється військовою частиною в межах кошторисних призначень на відповідний рік.
У разі розміщення одружених військовослужбовців, осіб офіцерського складу та членів їх сімей або проживання осіб, звільнених з військової служби в запас або відставку, та членів їх сімей (за їх згодою), які залишилися перебувати на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлового приміщення для постійного проживання, оплата комунальних послуг та енергоносіїв здійснюється відповідно до укладених з ними договорів. У таких випадках відшкодування коштів військовій частині, витрачених на оплату комунальних послуг та енергоносіїв, проводить військовослужбовець за тарифами для населення (п.5 розділу ІV).
Житлова площа у спеціально пристосованих казармах (переобладнаних будівлях) у розташуванні військової частини надається військовослужбовцям на час проходження служби в цьому населеному пункті.
Житлова площа у спеціально пристосованих казармах (переобладнаних будівлях) надається на підставі рапорту військовослужбовця за рішенням командира військової частини, погодженим з КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району.
Командир військової частини видає наказ та укладає з військовослужбовцем договір про надання комунальних послуг, при цьому вартість комунальних послуг та енергоносіїв відшкодовується військовій частині військовослужбовцем за тарифами для населення, крім неодружених військовослужбовців рядового, сержантського та старшинського складу військової служби за контрактом, які проживають безоплатно.
У разі відсутності у військовій частині військовослужбовців відповідних категорій, які розміщуються у спеціально пристосованих казармах (переобладнаних будівлях) відповідно до вимог цієї Інструкції, в них можуть тимчасово розміщуватися інші військовослужбовці за їх згодою (пп 19-20 Розділу IV).
Військовослужбовці та члени їх сімей зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення або службову жилу площу у двотижневий строк з дня виключення із списків особового складу військової частини, крім випадків:
-звільнення з військової служби у запас або відставку із залишенням на обліку для поліпшення житлових умов за рахунок фондів Міноборони;
направлення військовослужбовця на лікування (реабілітацію) внаслідок поранень (контузії) або через хворобу;
-відрядження до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі;
-у разі направлення військовослужбовця у складі підрозділів для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки (п. 23 Розділу IV).
З пояснень Головного управління Національної гвардії України вбачається, що військовослужбовці ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 проходять військову службу у військові частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка входить до складу Національної гвардії України. Житловий фонд у вигляді гуртожитків та службового житла у військовій частині НОМЕР_1 відсутній.

З метою забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей необхідним житлом, військова частина НОМЕР_1 орендує квартири та ліжко-місця в гуртожитках.

ОСОБА_2 - не зареєстрований у військовій частині НОМЕР_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 );

ОСОБА_4 з родиною (дружина ОСОБА_5 , донька ОСОБА_9 , син ОСОБА_10 зареєстрований у військовій частині НОМЕР_1 ( АДРЕСА_10 ) з 02.02.2019;

ОСОБА_11 та його син ОСОБА_12 - зареєстрований у військовій частині НОМЕР_1 ( АДРЕСА_10 ) з 30.11.2018.

Зазначені військовослужбовці на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 не перебувають та з відповідним рапортом про взяття на квартирний облік до житлово-побутової комісії не звертались.

Військова частина НОМЕР_1 на підставі договору-оренди № 205 від 01.02.2019 орендує для проживання ОСОБА_11 з сином ОСОБА_12 квартиру за адресою: АДРЕСА_8 .

ОСОБА_2 , ОСОБА_4 щодо забезпеченням житлом до житлово-побутової комісії 3018 не звертались ( а.с.46-47 том 2).

Частиною першою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно абз. 1, п. 4. Розділу І, наведеної вище І Інструкції, військовослужбовцям, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, та які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються житлові приміщення для постійного проживання або за їх бажанням виплачується грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.
Згідно з п. 7, Розділу І Інструкції, питання, пов`язані із забезпеченням житлом військовослужбовців та членів їх сімей, вирішуються за місцем проходження військовоїслужби та перебування їх на обліку.
П. 1, Розділу VI Інструкції встановлено, що житловими приміщеннями для постійного проживання забезпечуються військовослужбовці та члени їх сімей, які відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» набули права та не забезпечувалися постійним житлом протягом усього часу проходження військової служби і мають календарну вислугу на військовій службі 20 років і більше, зареєстровані в населеному пункті дислокації військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу та перебуває па відповідному обліку.
Відповідно до довідок Київського квартино-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 19.02.2019 року №517/6.1.-361, №517/6.1.-360, №517/6.1.-359 ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 в гарнізоні м. Київ на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, не перебувають (а.с. 38, 127,128, 225 том 1).
Указана обставина спростовує доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі були вселені в спірні приміщення як військовослужбовці та члени його сім`ї, тобто особи, які потребували поліпшення житлових умов.
Наведене у скупності свідчить про те, що відповідачі займають спірні приміщення, які знаходяться в оперативному управлінні позивача, без правових на те підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі були вселені в спірні приміщення як наймачі на термін до отримання постійного житлового приміщення на підставі договорів найму службового житлового приміщення, висновків суду першої інсатнції не спростовують, оскільки як зазначалось вище, жоден з відповідачів в гарнізоні м. Київ на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, не перебувають.

Крім того, пунктом 4 договорів найму службового житлового приміщення №36 від 20.02.2008 оку, №56 від 13.08.2008 року передбачено, що службове жиле приміщення надається військовослужбовцям лише на період проходження їх служби в військовій частині та працівникам ЗСУ в період їх роботи в військовій частині. У разі переведення військовослужбовця у іншу військову частину чи звільнення з лав Збройних Сил України та працівників ЗСУ наймач зобов`язаний звільнити дане службове житлове приміщення до часу його виключення зі списків військової частини в місячний термін.
Відповідачі службу в структурі Міністерства оборони України не проходять та не є його працівниками.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі N653/1096/16-ц, звертає увагу на те, що ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі "Каракуця проти України" ("Karakutsya v. Ukraine"), заява N 18986/06, § 71).
Втручання у право на повагу до житла має бути також "необхідним у демократичному суспільстві". Тобто, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності" та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" ("Zehentner v. Austria"), заява N 20082/02, § 56).
Вирішуючи питання про "необхідність у демократичному суспільстві" виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України у відзиві на позов вказує на явну потребу суспільства у житлі (на обліку осіб, які потребують житлової площі в гарнізоні м. Київ перебуває 9 277 військовослужбовців) ( а.с.7375 том 2).
Отже, втручання у право на повагу до житла в даному випадку переслідує легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме військовослужбовців Міністерства оборони України, які потребують житло у зв`язку зі службою.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 проходять військову службу у військові частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка з метою забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей необхідним житлом орендує квартири та ліжко-місця в гуртожитках.

Так, військова частина НОМЕР_1 на підставі договору-оренди № 205 від 01.02.2019 орендує для проживання ОСОБА_11 з сином ОСОБА_12 квартиру за адресою: АДРЕСА_8 , а отже відповідачка ОСОБА_11 , як дружина ОСОБА_11 забезпечена житлом за місцем проходження служби чоловіка.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 не позбавлені права звернутися до житлово-побутової комісії НОМЕР_1 щодо забезпечення їх та їх сімей житлом за місцем проходження служби.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , подану адвокатом Вігулярним Ігорем Вікторовичем,залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 11 грудня 2020 року, в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 21 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус