Провадження № 2-о/522/406/21
УХВАЛА

26 жовтня 2021 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Косіцина В.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 , зацікавлена особа: Державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду міста Одеси надійшла заява ОСОБА_1 , зацікавлена особа: Державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Вирішуючи питання про можливість прийняття до провадження матеріалів заяви, суд приходить до наступного висновку.

Зазначена заява не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України.

Цивільним процесуальним кодексом України передбачено, що є декілька видів цивільного судочинства, а саме: наказне, позовне та окреме провадження.

Як вбачається із заяви поданої ОСОБА_1 , заявник звертається до суду в порядку непозовного провадження.

Непозовне провадження відповідно до діючих норм Цивільного процесуального кодексу України передбачено Розділом ІV.

Так, відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 4 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника та зацікавленої особи.

В своїй заяві ОСОБА_1 просить постановити ухвалу про факт належності правовстановлюючих документів на час відкриття спадщини особі, час народження якої, зазначений в заповіті, не збігається з часом народження цієї особи, вказаним у свідоцтві про народження та в паспорті, а саме, встановити факт ,що особа вказана в заповіті - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та заявник - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказаним у свідоцтві про народження та в паспорті є однією і тією ж особою.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту. Якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя відповідно постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для виправлення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

Водночас на підставі п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК суд може встановлювати факти належності особі документів, що посвідчують особу, наприклад: довідок про поранення чи перебування у госпіталі через поранення, повідомлення військових частин, військкоматів та інших органів військового управління про загибель чи безвісну відсутність у зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж, довідки про реабілітацію тощо.

Тобто при розгляді цих справ суд встановлює саме належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах. Разом з тим цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання тощо. Відповідно до чинного законодавства це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який ідеться в документі.

Зі змісту вимог не до кінця зрозуміло про встановлення належності йому якого правовстановлюючого документу просить заявник.

Разом з тим, згідно стаття 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Підсудність справ за заявою громадянина України, який проживає за її межами, про встановлення факту, що має юридичне значення, визначається за його клопотанням ухвалою судді Верховного Суду.

Однак, як випливає з заяви, заявник ОСОБА_1 є громадянином США та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, заявнику необхідно визначитись з підсудністю заяви та обґрунтувати її належним чином, а також належним чином зазначити вимогу або щодо належності правовстановлюючих документів або щодо встановлення факту.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи викладене, суддя вважає, що заяву слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення недоліків. Керуючись ст. ст. 175-177, 185, 260, 261, 353 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 , зацікавлена особа: Державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу - залишити без руху.

Запропонувати заявнику у п`ятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали: усунути недоліки вказані в мотивувальній частині ухвали. В разі не усунення до встановленого терміну недоліків, зазначених в ухвалі, заява буде вважатись неподаною і буде повернута заявнику з усіма додатками до неї.

Ухвала оскарженню не підлягає. Відповідно до ч. 2 ст. 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Косіцина В.В.