ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2021 року

м. Харків

Справа № 619/294/21

Провадження №22-ц/818/4220/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів- Маміної О.В. , Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

треті особи: Виконавчий комітет Протопопівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 28 квітня 2021 року у складі судді Овсяннікова В.С.

УСТАНОВИВ:

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Виконавчий комітет Протопопівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено.

19 квітня 2021 року ОСОБА_1 надав до суду клопотання про розподіл судових витрат, в якому просив ухвалити додаткове рішення, в якому вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

В обґрунтування клопотання зазначив, що оскільки на момент звернення до суду з позовом його права все ж таки були порушені, хоча рішенням суду в позові йому відмовлено, на підставі усунення перешкод в здійсненні його прав як власника, оскільки відповідачі змінили місце реєстрації, він був вимушений ініціювати судовий процес та поніс витрати для відновлення свого порушеного права. Так він звернувся до Адвокатського об`єднання «РУХ» за правничою допомогою, вартість якої склала - 5000 гривень, а також сплатив судовий збір у розмірі 1 816 гривень. Природою виникнення спору стали неправомірні дії відповідачів у вигляді реєстрації за адресою домоволодіння, що належить йому, та відмови знятися з реєстрації, однак саме, внаслідок його звернення до суду з вказаним позовом відповідачі знялися з реєстрації самостійно вже після відкриття провадження по справі, чим усунули порушення прав позивача. Просить стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 6 816 гривень, які складаються з витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень та судового збору 1816 гривень.

Додатковим рішенням суду від 28.04.2021 у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про стягнення судових витрат відмовлено.

Додаткове рішення мотивоване тим, що фактично на час відкриття провадження у справі перешкоди у здійсненні позивачем його права користування та розпорядження майном були відсутні. Позивачем не надано суду документи, що свідчать про оплату гонорару (квитанцію до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касовий чек), а саме доказів оплати правничої допомоги, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Не погодившись з додатковим рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції, ухвалити нове додаткове рішення, яким задовольнити його заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не розглянуто питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору. Щодо витрат на правову допомогу посилається на постанову Верховного суду від 12.01.2020 у справі № 648/1102/19 та рішення ЄСПЛ у справі Бєлоусов проти України, де зазначено, що наявність документів про оплату гонорару не є обов`язковою вимогою для доказування понесених витрат на правову допомогу, як і підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Стосовно його права на відшкодування судових витрат посилається на доводи зазначені в його клопотанні про розподіл судових витрат ( а.с. 60-61).

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про розподіл судових витрат, суд виходив з того, що відповідач змінили місце проживання до відкриття провадження у справі, тобто фактично на час відкриття провадження спору між сторонами у справі не існувало. Позивачем не надано суду документи , що свідчать про оплату гонорару, що є підставою для відмови у задоволені вимог про відшкодування витрат на правову допомогу.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як вбачається судовою колегією з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 , на підставі договору купівлу-продажу від 10.07.2017 (а.с. 9)

Відповідно до відповіді Служби у справах дітей Дергачівської РДА від 10.02.2021, ОСОБА_2 та її неповнолітня донька ОСОБА_3 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 34)

Згідно довідки Солоницівської селищної ради від 01.02.2021 №02-22/258 ОСОБА_3 знята з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 та з 26.01.2021 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 37)

Відповідно довідки Солоницівської селищної ради від 01.02.2021 №02-22/256 ОСОБА_2 знята з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 та з 26.01.2021 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 39)

Провадження у вищезазначеній справі відкрито 05.02.2021 ( а.с. 19).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

За загальним правилом встановленим частинами 1, 2 судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог,а у разі відмови у позові - на позивача.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

Крім того, частиною 9 ст. 141 ЦПК України, передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Пунктом 4 частини 3 ст. 141 ЦПК, також зазначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд також враховує дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Виконавчий комітет Протопопівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено ( а.с. 55 - 56).

При цьому судом було встановлено, що ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 17.01.2018 та з 10.08.2020 за цією ж адресою зареєстрована її малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( а.с.10).

Відповідно до положень частини третьої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Отже, судова колегія робить висновок, що ОСОБА_2 законно зареєструвала малолітню доньку ОСОБА_3 , за місцем свого мешкання, а саме: АДРЕСА_1 .

Належних доказів того, що вона не проживала за вищевказаною адресою, та ОСОБА_1 заперечував проти її реєстрації та проживання за цією адресою, заявником суду не надано.

В обґрунтування доводів клопотання в суді першої інстанції ОСОБА_1 посилався, на частину 9 ст. 141 ЦПК України, вказуючи на те, що відповідачі неправомірно зареєструвалися за адресою домоволодіння, що належить його на праві власності та відмовилися знятися з реєстрації ( а.с. 60-61).

Однак, як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1 ( а.с. 1-5), у 2018 році він добровільно надав згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою : АДРЕСА_1 . Також заявником не надано доказів, що згода на реєстрацію за вищевказаною адресою ОСОБА_4 надавалась на визначений сторонами за домовленістю строк, або він заперечував проти реєстрації малолітньої ОСОБА_3 за вищезазначеною адресою.

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 зареєструвались за іншою адресою з 26.01.2021, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання № 80,81 від 26.01.2021, тобто до відкриття провадження по вищезазначеній справі. ( а.с. 35, 36)

За таких обставин у суду не має підстав для застосування до спірних правовідносин вимог ч. 9 ст.141 ЦПК та покладення на відповідачку судових втрат повністю, незалежно від результатів справи та повинен відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК покласти судові витрати у дійсній справі на позивача у справі.

Тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а додаткове рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 28 квітня 2021 року зміні у мотивувальній частині. У задоволені клопотання ОСОБА_1 про ухвалення у справі додаткового рішення про розподіл судових витрат належить відмовити з підстав зазначених у дійсній постанові.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім цього Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Оскільки клопотання ОСОБА_1 про розподіл судових витрат не підлягає задоволенню у зв`язку із ухваленням рішення не на користь позивача та не доведенням того, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідачки, судова колегія не надає оцінку доводам апеляційної скарги щодо помилкового висновку суду в частині відсутності підстав для стягнення витрат на правову допомогу у зв"язку із їх недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Додаткове рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 28 квітня 2021 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2021 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук