КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-з/824/903/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
№ 22-з/824/908/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(д о д а т к о в а)

20 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за заявами ОСОБА_1 та приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок»про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства«Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» (далі - ПрАТ «Діпрозв`язок»), в якому просила: визнати незаконним наказ відповідача № 40/к від 22 травня 2019 року «Про поновлення на роботі працівника»; визнати незаконним звільнення позивача з роботи за прогул без поважної причини за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України від 6 листопада 2019 року; визнати незаконним запис № 14 від 13 грудня 2019 року у трудовій книжці позивача про звільнення з роботи за прогул без поважних причин згідно пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України; зобов`язати відповідача поновити позивача на посаді інженера-проектувальника 1 категорії ПрАТ «Діпрозв`язок» із внесенням у штатний розпис підприємства посади інженера-проектувальника 1 категорії ПрАТ «Діпрозв`язок»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 травня 2019 року по дату ухвалення судового рішення у справі з урахуванням місячної заробітної плати у розмірі 4 725,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2 305,20 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням уточненої редакції цієї скарги, просила його скасувати в частині незадоволених вимог про визнання незаконним наказу про поновлення на роботі, визнання звільнення з роботи незаконним та зобов`язання поновити на роботі і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного суду від 8 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішенняШевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року - без змін.

10 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила перерахувати розмір судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції, визначений у рішенні суду від 12 квітня 2021 року та звільнити її від сплати судового збору на підставі статті 136 ЦПК України, статей 5, 8 Закону України «Про судовий збір».

На обґрунтування заяви зазначила, що під час ухвалення постанови судом апеляційної інстанції не розглянуто питання щодо судового збору, що був присуджений до сплати районним судом, хоча в апеляційній скарзі це питання підіймалося з тих підстав, що при відкритті провадження у справі суд першої інстанції не вирішив законодавчу вимогу щодо сплати судового збору та не розрахував його суму, а призначив до стягнення судові витрати з позивача на користь держави лише у рішенні по суті спору, не оцінивши її реального майнового стану та позбавивши можливості подати клопотання про звільнення від сплати судового збору з підтверджуючими документами.

13 вересня 2021 року представник відповідача - адвокат Івченко Н.В. також звернулася до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Діпрозв`язок» судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 2 000,00 грн.

Заява мотивована тим, що у відзиві на апеляційну скаргу відповідач повідомляв, що включає до судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції, витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких складає 2 000,00 грн. Відповідні докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме: копію акту прийому-передачі наданих послуг та платіжне доручення до нього після його підписання сторонами договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 186-Ц від 14 червня 2021 року, відповідач зобов`язався надати протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення. Посилаючись на те, що фактичний розмір понесених судових витрат ПрАТ «Діпрозв`язок» на професійну правничу допомогу адвоката відповідно до погоджених умов договору остаточно склав 2 000,00 грн, що підтверджується поданими у встановлений строк доказами, представник просила ухвалити додаткове рішення з підстав, передбачених статтями 141, 246, 270 ЦПК України.

У запереченні проти заяви відповідача щодо ухвалення додаткового рішення ОСОБА_1 порушувала питання про її звільнення від сплати судових витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на скрутне майнове положення, вимушене перебування на обліку в центрі зайнятості, відсутності жодних доходів окрім отримання допомоги по безробіттю у мінімальному розмірі, а також беручи до уваги, що апеляційний суд звільнив її від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та заявлені вимоги сторін, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Щодо заяви позивача про ухвалення додаткового рішення у справі № 761/48981/19

За змістом статей 269 - 271 ЦПК України після проголошення рішення суд, що ухвалив його, не може, як правило, сам скасувати або змінити власне рішення. Тому, за загальним правилом, допущені недоліки судового рішення виправляються вищестоящим судом. Проте суд має ряд повноважень, передбачених цими положеннями, з усунення недоліків чи доповнення ухвалених ним рішень. Такими повноваженнями є виправлення описок та арифметичних помилок в судовому рішенні, ухвалення додаткового рішення або роз`яснення рішення суду.

Статтею 270 ЦПК України, встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Тобто, процесуальним законом визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (частина третя, п`ята статті 270 ЦПК України).

Аналізуючи вимоги статті 270 ЦПК України, слід дійти висновку, що додаткове рішення може бути ухвалене лише у випадках і за умов, передбачених частиною першої статті 270 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Зазначене відповідає роз`ясненням, які містяться у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 № «Про судове рішення у цивільній справі».

Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона просить перерахувати розмір судового збору, який присуджений до стягнення з неї на користь держави з огляду на те, що у задоволенні її позову було відмовлено, та звільнити її від сплати таких судових витрат на підставі статті 136 ЦПК України, статей 5, 8 Закону України «Про судовий збір».

За приписами частини першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно із частинами першою та третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

У частинах першій, шостій, сьомій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 28 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо факт недоплати судового збору з`ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов`язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді; у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У даній справі, звертаючись до суду з позовом про поновлення на роботі та виплату заробітної плати, в якому було заявлено чотири вимоги немайнового і одну вимогу майнового характеру, позивач зазначала, що звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» і ухвалою суду від 5 жовтня 2020 року було відкрито провадження.

12 квітня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким у задоволенні позову відмовив з одночасним стягненням з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 2 305,20 грн.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції встановив, що при відкритті провадження у справі питання сплати судового збору не було вирішено та з урахуванням того, що за пред`явлення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання незаконним звільнення з роботи та запису у трудовій книжці позивач не звільнена від сплати судового збору в розумінні пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», на неї слід покласти обов`язкок по сплаті судового збору в рахунок держави відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 8 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскаржених нею незадоволених вимог про визнання незаконним наказу про поновлення на роботі, визнання звільнення з роботи незаконним та зобов`язання поновити на роботі залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року - без змін.

При цьому, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а позивач була звільнена від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на судове рішення в частині відмови у визнанні звільнення з роботи незаконним на підставі ухвали Київського апеляційного суду від 31 травня 2021 року, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції віднесено в рахунок держави.

Як вбачається з матеріалів справи, Київським апеляційним судом у своїй постанові від 8 вересня 2021 року не було допущено недоліків, які можуть бути виправленні ухваленням додаткового рішення, а порушене позивачем питання може змінити суть прийнятої постанови про залишення рішення суду першої інстанції без змін, що є неприпустимо.

За результатом апеляційного перегляду справи суд апеляційної інстанції не скасовував і не змінював рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року про відмову у задоволенні позову та вирішення питання розподілу судових витрат, тому згідно із вимогами статей 141, 382 ЦПК України підстав для проведення нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, немає.

Посилання позивача на те, що в апеляційній скарзі нею підіймалося питання щодо судового збору, що був присуджений до сплати районним судом, є безпідставними та спростовуються змістом уточненої (виправленої) редакції апеляційної скарги.

За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 про перерахунок розміру судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції, визначений у оскаржуваному нею рішенні суду, яке залишено без змін в апеляційному порядку, та звільнення її від сплати судового збору є необґрунтованоюта задоволенню не підлягає, а тому підстави для прийняття додаткової постанови згідно вимог статті 270 ЦПК України відсутні.

Щодо заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення у справі № 761/48981/19

Згідно із статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Відповідно до частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша, третя статті 134 ЦПК України).

Відповідно до положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі -ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правничу (правову) допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

З матеріалів справи вбачається, що у встановлений в ухвалі про відкриття апеляційного провадження строк представник ПрАТ «Діпрозв`язок» - адвокат Івченко Н.В. направила до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року про відмову у задоволенні позову, в якому вказала, що включає до судових витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких складає 2 000,00 грн. Також повідомила, що докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме: копію акту прийому-передачі наданих послуг та платіжне доручення, сторона відповідача надасть протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення.

На час вирішення спору по суті позовних вимог у суді апеляційної інстанції стороною відповідача ще не були остаточно визначені понесені судові витрати на правничу допомогу, відповідні докази на підтвердження розміру витрат, які відповідач мав сплатити за надані адвокатом послуги (виконані роботи) в судовому засіданні 8 вересня 2021 року надано не було, а заява про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу витрат на професійну допомогу адвоката подана після ухвалення судового рішення, а саме 13 вересня 2021 року, відтак питання про витрати на правничу допомогу не входило в предмет розгляду в суді на час вирішення справи по суті і сторони не були обізнані про остаточний обсяг та розмір таких вимог.

Отже, до процесуальних відносин, які склалися між сторонами підлягає застосуванню також положення статті 246 ЦПК, якими встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Встановлено, що на підтвердження своїх вимог про стягнення з позивача на користь відповідача витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, представником відповідача до відзиву і заяви було надано належним чином засвідчені копії: договору № 186-Ц про надання професійної правничої правової (правової) допомоги від 14 червня 2021 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням «ІнХелп» та ПрАТ «Діпрозв`язок»; ордеру на надання правничої (правової) допомоги в Київському апеляційному суді серії АА № 1116072 від 24 червня 2021 року; акту прийому-передачі наданих послуг № 1 від 9 вересня 2021 року до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 186-Ц від 14 червня 2021 року; платіжного доручення № 362 від 10 вересня 2021 року на суму 2 000,00 грн.

Відповідно до пункту 1.1. договору про надання професійної правничої (правової) допомоги клієнт доручив, а адвокатське об`єднання прийняло на себе зобов`язання надати правничу (правову) допомогу клієнту в суді апеляційної інстанції по справі № 761/48981/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Діпрозв`язок» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати. Клієнт зі своєї сторони зобов`язався прийняти послуги та сплатити за них грошові кошти та фактичні витрати, необхідні для виконання доручення, обумовленого договором.

Згідно із пунктом 4.1. цього договору гонорар (оплата) за професійну правничу (правову) допомогу встановлюється за погодженням між адвокатським об`єднанням та клієнтом і сплачується останнім на розрахунковий рахунок адвокатського об`єднання у розмірі 2 000,00 грн протягом трьох банківських днів з дати підписання акту здачі приймання наданої професійної правничої (правової) допомоги.

Таким чином розмір винагороди за надання професійної правничої допомоги визначений в договорі у вигляді фіксованої суми 2 000,00 грн і не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Згідно із пунктом 3 акту прийому-передачі наданих послуг № 1 від 9 вересня 2021 року, на виконання договору адвокатським об`єднанням надано клієнту наступну професійну правничу допомогу (правові послуги): підготовлено відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року у справі № 761/48981/19, відправлено його до суду та позивачу; представництво інтересів ПрАТ «Діпрозв`язок» у Київському апеляційному суді 8 вересня 2021 року в судовому засіданні у справі № 761/48981/19; підготовлено заяву про ухвалення додаткового рішення у справі № 761/48981/19.

Підписанням даного акту прийому-передачі наданих послуг № 1 клієнт погодився з тим, що ним від адвокатського об`єднання було отримано правову допомогу на виконання договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 186-Ц від 14 червня 2021 року в повному обсязі на загальну суму 2 000,00 грн, що підлягають сплаті на розрахунковий рахунок адвокатського об`єднання протягом трьох банківських днів з дня підписання цього акту прийому-передачі наданих послуг № 1 (пункт 4).

10 вересня 2021 року ПрАТ «Діпрозв`язок» сплатило згідно акту прийому-передачі наданих послуг № 1 від 9 вересня 2021 року на рахунок Адвокатського об`єднання «ІнХелп» грошові кошти в сумі 2 000,00 грн.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до статті 27 цього Закону договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 3 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (адміністративне провадження № К/9901/27657/20) зазначено, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звернув увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Зважаючи на викладене вище та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в розрізі вимог статей 89, 137, 141 ЦПК України, колегія суддів вважає доведеним факт понесення відповідачем витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 000,00 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Діпрозв`язок», оскільки апеляційна скарга позивача була залишена без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Витрати на професійну правничу допомогу на цю суму є співмірними зіскладністю цієї справи, наданим адвокатом Івченко Н.В. обсягом послуг у суді апеляційної інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, підстав для зменшення розміру суми цих витрат не вбачається і позивач цього не просила відповідно до вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України.

У запереченні проти заяви відповідача щодо ухвалення додаткового рішення позивач просила виключно звільнити її від сплати судових витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на своє скрутне матеріальне становище, утім положеннями статей 136, 137, 141 ЦПК України не передбачено звільнення сторони, не на користь якої ухвалено судове рішення за результатом апеляційного перегляду справи по суті спору, від сплати судових витрат на правову допомогу, які була вимушена понести інша сторона у зв`язку з ініціюванням даного етапу судового процесу.

Одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Отже, виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку, фінансового стану і статусу обох сторін,стягнення судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 2 000,00 грн є пропорційним, розумним та справедливим, яке при цьому не порушуватиме права відповідача на отримання коштів, які були ним затрачені з метою захисту своїх прав та інтересів в суді, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Таким чином, оскільки під час прийняття Київським апеляційним судом постанови у цій справі від 8 вересня 2021 року не було вирішено питання про судові витрати відповідача, то заява представника ПрАТ «Діпрозв`язок» - адвоката Івченко Н.В. про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, є обґрунтованою та наявні усі правові підстави для прийняття додаткової постанови.

Керуючись статтями 2, 15, 133, 134, 136, 137, 141, 246, 270, 368, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення залишити без задоволення.

Заяву приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» про ухвалення додаткового рішення задовольнити.

Ухвалити у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» про поновлення на роботі та виплату заробітної платидодаткове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» 2 000,00 грн (дві тисячі гривень) у рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній