Справа № 569/7529/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м.Рівне

Рівненський міський суд в складі судді Бердія М.А.,

при секретарі Хлуд І.П.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права користування домоволодінням, зобов`язання не чинити перешкод у проживанні в житловому будинку та визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги спадкування, суд -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить визнати за нею право користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: АДРЕСА_1 з метою проживання, зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод у проживанні ОСОБА_1 у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , визнати право ОСОБА_1 на спадкування за законом разом із спадкоємцями ОСОБА_5 першої черги спадкування. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона з 26 січня 1991 року і на момент подачі позову перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 . Після реєстрації шлюбу з відповідачем за рішенням власника домоволодіння, нині померлого ОСОБА_5 , за згодою всіх мешканців будинку по АДРЕСА_1 вона була вселена до згаданого будинку як член сім`ї відповідача і зареєстрована за постійним місцем проживання 29 лютого 1992 року Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області. З моменту реєстрації шлюбу з відповідачем, до складу сім`ї, що вела спільне господарство і разом проживала входили позивач, відповідач і ОСОБА_5 (покійний свекор позивача), окремого порядку користування жилим приміщенням між нею та членами сім`ї обумовлено не було. Зазначає, що за час проживання у будинку вона, нарівні із відповідачем та покійним свекром, піклувалась про домоволодіння, брала участь у витратах на утримання, поточних ремонтах, утримувала домашніх тварин, вела домашнє господарство, піклувалась про немічного свекра. На час її вселення до будинку літня кухня та всі господарські будівлі і споруди по АДРЕСА_1 належали батькові відповідача ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач вказує, що відповідач чинить перешкоди щодо її проживання у вказаному вище будинку, відмикає теплопостачання, демонтує електропостачання, водопостачання і водовідведення у тих кімнатах, де вона мешкає і створює їй нестерпні умови для існування. Зазначає, що останні десять років перед смертю ОСОБА_5 , з огляду на його хворобу, вона здійснювала піклування про нього та догляд, надавала матеріальне забезпечення, таке як купувала продукти, одяг, несла видатки на поточний ремонт помешкання, де він проживав. Останній рік життя ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані, через похилий вік та тяжку хворобу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали, вказали, що позивач вселилась у будинок як член сімї відповідача, у зв`язку з укладенням між ними шлюбу 26.01.1991 року та набула право на користування чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька відповідача ОСОБА_5 , який був власником спірного будинку, відповідач ОСОБА_3 прийняв спадщину. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.07.2020 року ОСОБА_3 є одноосібним власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами. На даний час ОСОБА_1 спільним побутом з відповідачем ОСОБА_3 не пов`язана, однією сім`єю не проживає. 22.05.2020 року шлюб між відповідачем та позивачем був розірваний, а отже припинилась обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просили відмовити, застосувавши строки позовної давності, оскільки із позовом позивач звернулась лише через вісім років з моменту відкриття спадщини.

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 , з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши письмові докази, допитавши свідків приходить до наступного:

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 26 січня 1991 року укладено шлюб, який зареєстровано Будинком урочистих подій, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , що видане 26 січня 1991 року. Прізвище дружини після укладення шлюбу « ОСОБА_7 ».

Відповідно до відомостей, що зазначені у паспорті позивача ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 , що виданий Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області 22 квітня 1999 року, вона зареєстрована у АДРЕСА_1 з 29 лютого 1992 року.

Як вбачається із копії технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою АДРЕСА_1 , його власником є ОСОБА_5 .

Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , що видане 09 січня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції стверджується, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як встановлено із матеріалів справи відносно ОСОБА_3 24 січня 2020 року винесено терміновий заборонний припис у зв`язку із скоєнням ним фізичного та психологічного насильства стосовно ОСОБА_1 терміном на 10 діб із 21 год. 40 хв. 24.01.2020 року до 21 год. 40 хв. 03.02.2020 року.

Допитаний в судовому засідання в якості свідка ОСОБА_8 суду показав, що сторони проживали на АДРЕСА_1 разом. Позивач опікувалась свекром, зверталась в лікарню з приводу його лікування. Він приїздив до них додому і лікував ОСОБА_5 . Позивач несла матеріальні витрати на лікування свекра, який хворів аденомою простати, був у тяжкому стані. Свідок вважає, що ОСОБА_5 не міг самостійно вживати їжу. Вказує, що протягом лікування, яке тривало місяць, ним опікувалась позивач.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду показав, що після одруження сторони протягом десятків років проживали разом в будинку, що знаходиться напроти його будинку. У них був маленький город, який йому здавалось, вони обробляли разом, тримали курей. Майном сторони користувались спільно. Вважає, що позивач опікувалась померлим свекром.

ОСОБА_10 , яка допитана судом в якості свідка, показала суду, що вона проживає в одному будинку зі сторонами, який розділений на дві частини. Коли захворів ОСОБА_5 позивач і відповідач з літньої кухні перейшли проживати в будинок, вели спільне господарство, позивач обробляла город. Спільно користувались плодами з саду і городу. Скільки часу був хворий померлий вона не знає. Позивач опікувалась померлим ОСОБА_5 . Зі слів позивача знає, що остання купувала йому ліки, мила, готувала їсти. Час коли ОСОБА_5 тяжко захворів і перестав ходити повідомити не може, оскільки з зими 2011 року не навідувала його.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду показала, що проживає по сусідству зі сторонами. Позивач проживає у будинку в АДРЕСА_1 з 1990 року. Сторони по справі проживали і в літній кухні і в будинку. Їй відомо, що померлий ОСОБА_5 був лежачий, не ходив, ним опікувались і позивач і відповідач, нікого зі сторонніх осіб, які б опікувались померлим вона не бачила.

Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання.

За змістом ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування займаним приміщенням.

Згідно положень ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею права користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 з метою проживання та зобов`язання ОСОБА_3 не чинити їй у цьому перешкод підлягають до задоволення.

Стосовно позовної вимоги ОСОБА_1 щодо визнання її права на спадкування за законом разом із спадкоємцями ОСОБА_5 першої черги спадкування суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частини перша, друга статті 1220 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1270 ЦК України).

Спадкування за законом здійснюється у наступній черговості:

перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той з подружжя, який його пережив, та батьки;

друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері;

третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця;

четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини;

п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування).

Таким чином, в основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Згідно ч.1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ч.2 ст.1258 ЦК кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Підставами для задоволення позову про зміну черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність таких юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріальне вираження, зокрема - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири тощо; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти зазначених обставин.

Під безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Надавши оцінку зібраним у справі доказам та проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд зазначає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними, допустимими та достатніми доказами сукупності обставин, які відповідно до статті 1259 ЦК України є підставою для зміни черговості одержання права на спадкування. Крім того позивач не надала переконливих доказів на підтвердження того, що вона взагалі є спадкоємцем ОСОБА_5 четвертої черги, факту перебування спадкодавця у безпорадному стані, його потреби в сторонній допомозі, а також здійснення опіки над спадкодавцем саме позивачем. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у сукупності можлива зміна черговості одержання права на спадкування.

В свою чергу, оскільки ОСОБА_1 не є спадкоємцем ОСОБА_5 за законом її позовні вимоги про зміну черговості отримання права на спадщину разом із відповідачем ОСОБА_3 є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Відповідачем ОСОБА_3 та його представником ОСОБА_4 подано до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням та визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги. В обґрунтування своєї заяви посилаються на те, що з часу відкриття спадщини минуло 8 років, жодних вимог про визнання права на спадщину після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_1 не заявляла, а отже пропустила строк позовної давності до даних вимог.

Щодо заяви відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 про застосування позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Як вбачається із пояснень позивача ОСОБА_1 перешкоди у проживанні в житловому приміщенні чиняться їй відповідачем ОСОБА_3 із зими 2020 року, а отже її право на проживання у спірному помешканні порушується із вказаного часу. До суду із позовною заявою ОСОБА_1 звернулась 14 травня 2020 року, а отже строк позовної давності за даними вимогами позивачем не порушено.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями ОСОБА_5 першої черги спадкування є безпідставними та недоведеними суд відмовляє в задоволенні цих вимог саме із цих підстав.

Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги.

Позивачем ОСОБА_1 не надано суду доказів того, що вона понесла витрати на правничу допомогу адвоката та така допомога їй надавалась, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь 2500 гривень витрат на надання їй правничої допомоги до задоволення не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті нею судового збору за дві позовні вимоги, які судом задоволено, в розмірі 1680 гривень.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) про визнання права користування домоволодінням, зобов`язання не чинити перешкод у проживанні в житловому будинку та визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги спадкування, задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 1680, 40 грн.

В задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на надання правової допомоги в розмірі 2500 грн. - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд, або безпосередньо до Рівненського апеляційного суду (відповідно до п.п. 15.5 п.15 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147 - VIII від 03 жовтня 2017 року). Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рівненського

міського суду Бердій М.А.