КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України у Київській області, в якому просила суд визнати за нею та членами її сім`ї: чоловіком - ОСОБА_2 та сином - ОСОБА_3 , право спільної сумісної власності за набувальною давністю на кімнату АДРЕСА_1 .

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з грудня 1988 року вона зареєстрована та проживає разом з членами своєї сім`ї - третіми особами по справі у зазначеній кімнаті гуртожитку державного житлового фонду, розпорядником якого є відповідач, на підставі ордеру № 98 від 1 листопада 1988 року. Оскільки вона понад тридцять років добросовісно, відкрито, безперервно користується і володіє цією кімнатою, а також утримує її в належному станіта сплачує комунальні послуги, то, на думку позивача, відповідно до вимог статті 344 ЦК України є підстави для визнання за нею та членами її сім`ї права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2021 року замінено відповідача у справі, а саме: замість Регіонального відділення Фонду державного майна України у Київській області залучено до участі у справі його правонаступника - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено статтею 344 ЦК України, тому відсутні правові підстави для задоволення позову. Крім того, позивач висунула вимоги щодо визнання права власності на спірну кімнату не лише за собою, а й за третіми особами, які самостійних вимог на предмет спору не заявили, при тому, що вона не наділена повноваженнями захищати їх права та інтереси у судовому порядку.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Ульянову Н.Ю.звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач має підстави для набуття права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки наявні усі шість обставин, що підтверджуються поданими доказами, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності (не виключено із цивільного обороту); добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу у позивача для володіння майном та набуття права власності. Утім, суд першої інстанції не врахував, що з грудня 1988 року позивач з родиною законно проживали у кімнаті 316 гуртожитку, оскільки їх було вселено на підставі ордеру № 98 від 1 листопада 1988 року, який був дійсним лише протягом 30 днів, а при поселенні підписувався договір з ДП «Боярський машинобудівним заводом «Іскра», яке 3 січня 1996 року було реорганізовано у ВАТ «Арксі» колективної форми власності, у зв`язку з чим попередній договір втратив свою силу, оскільки змінився власник - державне підприємство стало акціонерним товариством. Позивачу не було пред`явлено вимогу про повернення майна протягом 25 років, нові договори не підписувалися і ордери не видавалися. Треті особи у даній справі самостійних вимог на предмет позову не висували, але позов ОСОБА_1 на першому засіданні підтримали особисто, просили задовольнити усі позовні вимоги і були залучені до участі у справі як треті особи на стороні позивача. Крім того, суд не надав належної оцінки тому факту, що відповідач проти задоволення позову не заперечував.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що чоловік позивача - ОСОБА_2 у 1988 році, як молодий спеціаліст ДП «Боярський машинобудівний завод «Іскра», отримав ордер № 98 від 1 листопада 1988 року на кімнату, жилою площею 17,5 кв. м, загальною площею 24,5 кв. м, у гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 та треті особи, які є її чоловіком та сином, проживають у кімнаті АДРЕСА_1 , зареєстровані там з 8 грудня 1988 року по даний час, що підтверджується довідкою ДП «Арксі Побут» № 079 від 13 травня 2019 року.

Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області № 7/2-ВП від 3 січня 1996 року Державне підприємство «Боярський машинобудівний завод «Іскра» було реорганізовано у Відкрите акціонерне товариство «Арксі» колективної форми власності шляхом роздержавлення і приватизації (корпоратизації) та використання громадянами приватизаційних майнових сертифікатів.

Наказом Регіонального відділення Фонду держмайна України по Київській області № 5-25-5/56 від 30 грудня 1999 року затверджено Перелік нерухомого майна, що передається у власність ВАТ «Арксі». Серед іншого, до складу вартості єдиного цілісного майнового комплексу, основних засобів, що виконують виробничі функції і входять до завершеного циклу виробництва, яке було включено на формування статутного фонду (капіталу) АТ «Арксі» увійшов об`єкт державного житлового фонду - гуртожиток, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

25 квітня 2000 року КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинського районної ради Київської області» на підставі наказу № 5-25-5/56 від 30 грудня 1999 року було видано ВАТ «Арксі» реєстраційне посвідчення на зазначений гуртожиток, що підтверджується записом у реєстровій книзі № 3 за реєстровим номером 112.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2010 року у справі № 2-387/10 визнано втратившим чинність і скасовано пункт наказу Регіонального відділення Фонду держмайна України по Київській області № 5-25-5/56 від 30 грудня 1999 року «Про видачу Переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ «Арксі» в частині передачі у власність гуртожитку по АДРЕСА_1 , з моменту введення в дію і набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках» № 2453-IV від 3 травня 2005 року; зобов`язано Регіональне відділення Фонду держмайна України по Київській області виключити із Переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ «Арксі», гуртожиток по АДРЕСА_1, передати його до комунальної власності територіальної громади Боярської міської ради в порядку, визначеному Законом України «Про передачу об`єктів державної та комунальної власності» № 147/98-ВР від 3 березня 1998 року.

Як свідчать матеріали справи, наказом Регіонального відділення Фонду держмайна України по Київській області № 14-25-5/1 від 9 грудня 2010 року виконано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2010 року у справі № 2-387/10, доведено даний наказ до відома БТІ та голови Правління ВАТ «Арксі», наказано відділу обліку та управління об`єктами державної власності здійснити заходи по передачі гуртожитку в комунальну власність територіальної громади Боярської міської ради.

22 листопада 2012 року Києво-Святошинський районний суд Київської області узвали у справі № 2-2294/12 рішення, яким визнав недійсним, видане ВАТ «Арксі» 25 квітня 2000 КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», реєстраційне посвідчення на об`єкт нерухомого майна - гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області VI скликання чергової ІІІ сесії № 3/121 від 23 грудня 2010 року було прийнято безоплатно у комунальну власність територіальної громади м. Боярка гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_1, вирішено передати КП «БУВУЖКГ» на баланс основної діяльності цей гуртожиток.

Разом з тим, із листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях № 50-08-2545 від 5 червня 2020 року гуртожиток, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, АДРЕСА_1, є об`єктом державної власності, який обліковується на балансі ПрАТ «Арксі», орган управління - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, і це регіональне відділення вживає заходів щодо передачі вказаного гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м. Боярка.

Згідно з копіями квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» оплату житлово-комунальних послуг позивач сплачує грошові кошти на рахунок ПрАТ «Арксі».

Частиною першою статті 127, статтями 128, 129 ЖК Української РСР передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа у гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету, на підставі якого адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Положеннями статті 64 ЖК Української РСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, в тому числі правом на користування жилим приміщенням.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеному у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

З урахуванням проаналізованих правових норм та правових висновків Верховного Суду в розрізі встановлених обставин по справі суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що такий спосіб набуття права власності, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При цьому, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, ордер, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном на підставі ордеру, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що позивач користується кімнатою у гуртожитку на законній підставі як член сім`ї наймача, тобто правомірно. Спірне нерухоме майно неможливо визнати безтитульним, оскільки воно має власника і є державним майном, що перебуває в управлінні відповідача та знаходиться в процесі передачі до комунального майна територіальної громади м. Боярки.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши характер правовідносин сторін у справі, правильно застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач була вселена у кімнату АДРЕСА_1 як член сім`ї наймача на підставі ордеру № 98 від 1 листопада 1988 року у зв`язку з перебуванням її чоловіка у трудових відносинах з ДП «Боярський машинобудівний завод «Іскра», яке в подальшому було реорганізовано у ВАТ «Арксі», тобто отримала кімнату в користування, на час вселення вона знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, тому вона не є добросовісним набувачем і підстав, з якими закон пов`язує визнання права власності в порядку статті 344 ЦК України, немає.

Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання кімнати у гуртожитку не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. Ці обставини свідчить про виконання позивачем обов`язків, що покладаються на наймача, який користується житловою площею в гуртожитку.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що кімната у гуртожитку не має власника, вибула з управління Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області, правонаступником якого є відповідач Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, або ж вона є безхазяйною.

Навпаки, як свідчать матеріали справи, позивачу як члену сім`ї наймача кімнати в гуртожитку було відомо, що спірна кімната як і увесь гуртожиток відносяться до об`єкту державної власності, який у процесі приватизації не увійшов до статутного капіталу господарського товариства, але залишився у нього на балансі, а тому слід дійти висновку щодо відсутності добросовісності, як однієї із умов набуття права власності за набувальною давністю.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відтак, необґрунтованим є доводи апеляційної скарги про наявність всіх обставин для набуття права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю в порядку статті 344 ЦК України.

Колегія суддів також відхиляє аргументи позивача про те, що вона з родиною починаючи із 3 січня 1996 року безпідставно фактично володіє чужим майном - спірною кімнатою у гуртожитку без жодного правовстановлюючого документу, оскільки ордер був підставою виключно для вселення у жиле приміщення, а не володіння та користування житлом, і вичерпав свою дію через 30 днів після вселення, а попередній договір найму втратив свою силу, оскільки змінився власник гуртожитку внаслідок реорганізації державного підприємства на акціонерне товариство.

Так, право на жиле приміщення виникає з часу його надання, тобто з часу прийняття спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації (статті 52, 53 ЖК Української РСР).

Ордер - це правоустановчий документ індивідуального характеру, що є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім`єю у жиле приміщення. У члена сім`ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування виникає у зв`язку із зазначенням в ордері.

За змістом пунктом 66 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради Професійних Спілок від 11 грудня 1984 року № 47,у члена сім`ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв`язку із включенням до ордера, а не у зв`язку із вселенням у це приміщення.

Відповідно до пункту 72 цих Правил при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

У постанові від 21 травня 2020 рокуу справі № 541/1369/17(провадження № 61-20336св18) про визнання права власності на державне нерухоме майно за набувальною давністю Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав, що відповідно до положень Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208 жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера. Згідно з пунктом 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради Професійних Спілок від 11 грудня 1984 року № 47, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток № 7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Законність видачі вказаного ордеру та його дійсність не є предметом позову. Таким чином, позивач, отримавши ордер на спірну квартиру, отримала право вселення до квартири, яка є об`єктом нерухомості державного житлового фонду, про що позивачу було відомо на час вселення у квартиру і до цього часу їй відомий статус даної квартири.

У даному випадку з грудня 1988 року у ОСОБА_1 як члена сім`ї наймача жилого приміщення виникло право користування кімнатою у гуртожитку, а не факт володіння цією кімнатою, оскільки власником гуртожитку була і на даний час залишається держава в особі її уповноваженого органу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, яка не відмовляється від свого права власності на неї, про що позивачу було достовірно відомо, а питання передачі гуртожитку в комунальну власність територіальної громади м. Боярки не вирішено.

При цьому відповідно до статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно із частиною першою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до статті 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Частиною першою статті 104 ЦК України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що зміна найменування сторін договору найму житла, зокрема, внаслідок реорганізації юридичної особи - наймодавця або зміни типу товариства, не є підставою для внесення змін до відповідного договору та не дає підстави вважати такий договір розірваним або припиненим, якщо інше не передбачено договором найму, якого, до речі, в матеріалах справи немає.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на майно за набувальною давністю.

Більше того, як обґрунтовано встановлено судом, позивач висунула вимоги щодо визнання права власності на спірну кімнату не лише за собою, а й за третіми особами, які самостійних вимог на предмет спору не заявили та які у встановленому законом порядку не уповноважували її захищати їх права та інтереси у судовому порядку, а тому задоволення вимог, які стосуються ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є неможливим в принципі, оскільки у цій частині позову право суб`єкта звернення до суду - ОСОБА_1 ніяким чином не порушено, а суд може захистити лише порушене, невизнане та оспорене право чи цивільний інтересучасника справи, який має процесуальний статус позивача.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

За наведених обставин, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин, положень ЦК України, ЖК Української РСР, ЦПК України та судової практики суддів касаційної інстанції, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній