Постанова

Іменем України

21 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 369/7403/17

провадження № 61-13355св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2020 року у складі судді Ковальчук Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Мостової Г. І., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 10 серпня 2013 року вона позичила ОСОБА_2 250 000,00 доларів США, що на день звернення до суду із вказаним позовом еквівалентно 6 493 002,00 грн, а останній зобов`язався повернути борг не пізніше 08 серпня 2014 року. Вказане підтверджується письмовою розпискою, складеною ОСОБА_2 у цей самий день.

У визначений у розписці строк ОСОБА_2 борг не повернув, на її прохання зробити це добровільно не реагував.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 6 493 003,00 грн і вирішити питання понесених нею судових витрат.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від

26 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 6 493 002,00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

26 вересня 2017 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 22 лютого 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 вересня 2017 року скасовано. Призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 10 серпня 2013 року

6 222 700,00 грн боргу, що еквівалентно 250 000,00 доларів США. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 отриманий у позику від відповідача борг у визначений строк позивачу не повернув. Проте сума, яка підлягає сплаті за зобов`язанням, повинна визначатися у гривні за офіційним курсом Національного банку України станом на 05 березня 2020 року і становить 6 222 700,00 грн, а не у розмірі, заявленому позивачем.

Суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами факт того, що він не отримував грошові кошти і не видавав боргової розписки. При цьому районний суд надав критичну оцінку висновку експерта щодо проведення почеркознавчої експертизи від 30 листопада 2018 року № 332/11/2018, складеного експертом товариства з обмеженою відповідальністю «Експертно-дослідна служба України» (далі - ТОВ «Експертно-дослідна служба України») на запит представника Іванова С. В. про те, що підпис в електрофотокопії розписки йому не належить, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що ТОВ «Експертно-дослідна служба України» відноситься до державних спеціалізованих установ, якими здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних експертиз (стаття 7 Закону України «Про судову експертизу»).

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Демченка І. П., задоволено.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 05 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що зміст ксерокопії надрукованої розписки, яка знаходиться у матеріалах справи, не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання їх відповідачем, а позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що підтверджують факт передачі грошових коштів відповідачу. При цьому зазначені у розписці відомості не свідчать про укладення між сторонами договору позики, оригінал розписки відсутній, а те, що районний суд оглядав оригінал розписки саме по собі не підтверджує факт її підписання ОСОБА_2 .

Апеляційний суд вказав, що саме після призначення судом апеляційної інстанції

08 липня 2020 року судової почеркознавчої та технічної експертизи документа, позивачка 31 серпня 2020 року повідомила суд, що оригінал розписки було викрадено 09 червня 2020 року, але надала висновок № 14918 за результатами проведення експертного почеркознавчого дослідження, складеного 09 червня

2020 року спеціалістом товариства з обмеженою відповідальністю «Київський експертно-дослідний центр» (далі - ТОВ «Київський експертно-дослідний центр») про те, що підпис у розписці належить ОСОБА_2 . При цьому у судовому засіданні 08 липня 2020 року сторона позивача не повідомляла суд про факт викрадення розписки, а кримінальне провадження № 00034 за вказаним фактом закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення).

Крім того, суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції щодо оцінки експертного висновку від 30 листопада 2018 року

№ 332/11/2018, оскільки він відповідає вимогам закону. Розподіл судових витрат між сторонами здійснено апеляційним судом з урахуванням статей 137, 141 ЦПК України.

Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції поклав в основу свого судового рішення висновок експерта ТОВ «Експертно-дослідної служби України» Панчошнік І. З. від 30 листопада 2018 року

№ 332/11/2018 щодо проведення почеркознавчої експертизи за заявою

Демченка І. П. (представник відповідача), де вказано, що підпис від імені ОСОБА_2 , електрографічне зображення якого міститься у графі:

« ОСОБА_5 » в електрофотокопії розписки від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 на суму 250 000 доларів США від 10 серпня

2013 року, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою, з ретельним наслідуванням якомусь справжньому підпису ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що експертиза проводилася по електрофотокопії розписки, хоча усупереч собі послався на лист директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 22 вересня

2020 року про те, що проведення вказаних в ухвалі суду експертиз можливо лише на підставі оригіналів документів.

Отже, апеляційний суд не надав належної правової оцінки наданим позивачем доказам, не мотивувавпідстав їх відхилення й зазначене свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Повторний розгляд справи

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року апеляційну скаргу адвоката Демченка І. П., діючого в інтересах ОСОБА_2 , залишено без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2020 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу адвоката Демченка І. П., діючого в інтересах

ОСОБА_2 , без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

06 серпня 2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга, мотивована тим, що відповідач протягом всього часу розгляду справи категорично заперечував факт отримання грошових коштів, складання чи підписання письмового документу у формі розписки, а також і сам факт знайомства із позивачем. Стороною відповідача було надано повне обґрунтування не можливості прийняття висновку спеціаліста до уваги під час прийняття рішення у справі. Наданий стороною позивача висновок не є належним доказом у справі та не міг бути прийнятим судом до уваги. ОСОБА_6 , станом на дату складання висновку, не мала відповідної кваліфікації щодо дослідження почерку і підписів у криміналістичних експертизах, до яких відноситься почеркознавча. Позивач свідомо надала до суду неповний висновок, не зазначаючи мотивів та підстав виключення окремих сторінок висновку, що не дає можливості визначити, який саме документ досліджував спеціаліст. Заявник вказує на порушення порядку складання висновку та наданих для порівняння зрізків. Судом не надано оцінки тому, що відомостей про безпосередню передачу коштів від позивача та отримання таких коштів відповідачем розписка не містить.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування апеляційним судом в оскаржуваному рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року в справі № 160/7887/18, постанові Верховного Суду від 08 липня

2019 року в справі № 524/4946/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

10 вересня 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

16 вересня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Згідно з розпискою від 10 серпня 2013 року (друкований текст) ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 250 000.00 доларів США, які зобов`язався повернути ОСОБА_1 у строк не пізніше 08 серпня 2014 року.

Відповідно до висновку експерта ТОВ «Експертно-дослідної служби України» Панчошнік І. З. від 30 листопада 2018 року № 332/11/2018 щодо проведення почеркознавчої експертизи за заявою Демченка І. П. (представник відповідача), вказано, що підпис від імені ОСОБА_2 , електрографічне зображення якого міститься у графі: « ОСОБА_5 » в електрофотокопії розписки від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 на суму

250 000.00 доларів США від 10 серпня 2013 року, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою, з ретельним наслідуванням якомусь справжньому підпису ОСОБА_2 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 липня 2020 року за клопотанням представника ОСОБА_2 було призначено судову почеркознавчу та технічну експертизи.

22 вересня 2020 року директор Київського науково-дослідного інституту судових експертиз повідомив Київський апеляційний суд, що проведення вказаних в ухвалі суду експертиз можливо лише на підставі оригіналів документів. Тобто експертиза проведена не була.

Висновком експерта ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» Сукманової Т. О. від 09 червня 2020 року № 14918 за результатами проведення експертного почеркознавчого дослідження за заявою ОСОБА_1 вказано, що підпис від імені ОСОБА_2 у рядку «/підпис/» зліва від друкованого напису « ОСОБА_5 » під друкованим текстом розписки, яка датована 10 серпня 2013 року, від імені ОСОБА_2 про позику ним коштів у сумі

250 000,00 доларів США у громадянки ОСОБА_1 , із зобов`язанням їх повернення не пізніше 08 серпня 2014 року - виконаний самим ОСОБА_2 під впливом на процес письма тимчасових природних збиваючих факторів, до яких, зокрема, належать незвичні зовнішні умови виконання досліджуваного підпису - особливості пишучого приладу (погане надходження барвної речовини), м`яка під ложка під аркушем паперу, на який наносився підпис, а можливо й незручна поза виконавця.

Під висновком експертизи зазначено, що повертається оригінал розписки та оригінали й технічні копії документів з вільними і умовно-вільними зразками підписів ОСОБА_2 .

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Положеннями частини першої статті 1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі

№ 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Установивши на підставі належним чином оцінених доказів, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок про наявність правових підстав для стягнення з відповідача коштів, які були отримані ним в борг.

Касаційна скарга не містить аргументів щодо незгоди з висновками судів про розмір заборгованості, який підлягає стягненню.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року в справі № 160/7887/18, постанові Верховного Суду від 08 липня

2019 року в справі № 524/4946/16-ц є безпідставними, оскільки зроблені Верховним Судом в ній висновки є аналогічні тим, до яких дійшли суди у справі, яка переглядається.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Щодо судових витрат

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги

без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, розподіл судових витрат пов?язаних з переглядом справи в суді касаційної інстанції, відповідно до правил статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська