Справа №478/1175/21 Провадження №2/478/320/2021
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

12 жовтня 2021 року смт. Казанка

Суддя Казанківського районного суду Миколаївської області Іщенко Х.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права постійного користування на земельну ділянку в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Казанківського районного суду Миколаївської області з вказаною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права постійного користування на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ЦПК України, звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи здійснюється шляхом пред`явлення позову, у якій позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позов за змістом і формою повинен відповідати вимогам ст.ст. 175-177 ЦПК України.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Обов`язок доказування у спірній категорії справ покладається на позивача.

Дослідивши зміст поданої позовної заяви та додані до неї документи, вважаю, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає залишенню без руху, оскільки не відповідає вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України та має недоліки, що перешкоджають вирішенню питання про відкриття провадження у справі.

Так, відповідно до чинного законодавства України позовна заява є процесуальним документом, який, відповідно до п. п. 4, 5, 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, повинен містити в собі: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви.

Під змістом позовних вимог розуміються запропоновані позивачем способи судового захисту свого права, свободи чи інтересу, які повинні формулюватися максимально чітко і зрозуміло. Обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, є конкретні юридичні факти з настанням яких сторони вступають між собою у спірні правовідносини. Позовні вимоги і обставини в їх обґрунтування мають викладатися лаконічно, чітко, зрозуміло, з використанням прийнятої юридичної термінології. Обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, складають підставу позову. Підстава позову перебуває у нерозривному логічному взаємозв`язку із змістом позовних вимог (з предметом позову). Виклад обставин підстав позову необхідний для визначення тотожності позову та визначення предмета доказування в спорі між сторонами.

Тобто в позовній заяві має міститись посилання на те, до кого пред`явлений позов; що саме вимагає позивач (предмет позову); обставини, на яких ґрунтується вимога (матеріально-правова підстава позову); докази, що підтверджують ці обставини.

Таким чином, на цій стадії цивільного процесу позивач зобов`язаний виконувати вимоги щодо доведення певного кола фактів, що мають процесуальне значення, для підтвердження наявності права на пред`явлення позову та дотримання процесуального порядку його пред`явлення. Позивачка не зазначила обставини, тобто ті юридично значимі факти, на основі яких вона звертається до суду та обґрунтовує заявлені вимоги, відповідно до норм матеріального права, що поширюються на спірні правовідносини, із посиланням на докази в підтвердження обґрунтування заявлених вимог.

Так, матеріально-правова вимога позивача до відповідача повинна мати правовий характер, тобто, бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію. У разі порушення цивільного права чи інтересу у особи виникає право на застосування конкретного засобу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності чи відсутності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той засіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу та ґрунтується на законі.

Так, виходячі із змісту позовних вимог, позивачем обрано такий спосіб захисту порушених прав як визнання за нею права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

На підтвердження своїх порушених прав позивач посилається на Постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії від 05.04.2018 року, а саме: відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданою Казанківською державною нотаріальною конторою Миколаївської області.

Як вбачається із змісту Постанови, для прийняття спадщини позивачем були надані документи, які підтверджують склад спадкового майна, а саме, - Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії МК № 059316.

Як вбачається із змісту постанови, підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину є той факт, що вище означений державний акт на право власності, а не постійного користування, було видано спадкоємцю після його смерті. Відповідно спадкоємець за життя не набув права власності на вказану земельну ділянку і воно не входить до складу спадкового майна. Тобто, відмова у вчинені нотаріальної власності стосувалось права приватної власності на землю, а не права постійного користування землею, за захистом якого позивач звернулась до суду.

Звертаючись до суду з позовною вимогою про захист порушеного права - спадкування права постійного користування землею, позивачем надано копію державного акту серії I-МК № 013855 на право постійного користування землею. В той же час позивачем не надано жодного документа на підтвердження того факту, що таке право (успадкування права постійного користування землею), було порушено. На думку суду, позовні вимоги слід доповнити доказами, на які посилається позивач як на доказ його порушених прав (постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом права постійного користування землею, відмова органу місцевого самоврядування в наданні дозволу на переоформлення права постійного користування у приватну власність тощо).

За вказаних обставин на думку суду зміст позовних вимог в цій частині потребують уточнень (спадкування права власності/права постійного користування землею).

Згідно ст. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою, - це право володіння та користування земельною ділянкою, яка перебуває в державній чи комунальній власності, без встановлення строку. Особливістю даного виду землекористування, що ці землі не є «нічийними»: вони перебувають або в комунальній, або державній власності.

У п. 2 ст. 19 Земельного кодексу України вказано, що «земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі».

Таким чином, за відсутності суб`єкта право постійного користуваннч (смерті землекористувача), земельна ділянка знаходиться в землях запасу територіальної громади та має власника в особі Казанківської селищної ради Миколаївської області.

За вказаних обставин на думку суду вирішити питання успадкування право постійного користування земельної ділянки, яка знаходиться у власності територіальної громади неможливо вирішити без залучення в якості співвідповідача власника земельної ділянки в особі Казанківської селищної ради.

На підставі вище означеного суд вважає що зміст позовних вимог в цій частині потребують уточнень (залучення співвідповідача, в особі Казанківської селищної ради.

Суд зазначає, що згідно ст. 256 ЦКУ, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

Постанова нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, на яку позивач посилається як на доказ її порушених прав у спадкуванні за законом, датована 05.04.2018 роком, в той час як позовна заява надійшла до суду 07.10.2021 року, тобто після спливу встановленого ст. 257 ЦКУ три річного строку позовної давності.

З врахуванням зазначених обставин суд вважає що позовні вимоги в цій частині слід доповнити доказами на підтвердження дотримання позивачем строків позовної давності.

Зазначені недоліки позбавляють суд можливості перевірити законність та обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування (за законом) та позбавляють суд можливості відкрити провадження за цією справою.

Додержання процесуальної форми і змісту позовної заяви є однією з обов`язкових вимог національного законодавства, що забезпечує право на звернення до суду та порушення судом провадження у справі.

Згідно із ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Оскільки при вирішенні питання про відкриття провадження у справі встановлено, що позовна заява не відповідає вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, позовна заява ОСОБА_1 підлягає залишенню без руху з метою надання позивачу строку, що не перевищує десяти днів з дня отримання ним копії ухвали, для усунення зазначених недоліків.

Керуючись ст. ст.175, 177, 185 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права постійного користування на земельну ділянку в порядку спадкування - залишити без руху, надавши позивачу строк у десять днів, з дня отримання копії ухвали, для усунення зазначених в мотивувальній частині рішення недоліків.

У разі невиконання ухвали суду у зазначений строк позовну заяву вважати неподаною та повернути позивачу зі всіма доданими до неї документами.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Іщенко Х.В.