КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року місто Київ

справа № 372/120/21

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Потабенко Л.В., у справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 10 червня 2014 року у розмірі 54083,91 грн., яка виникла станом на 30 листопада 2020 року та складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту - 43915,76 грн.; заборгованості за простроченими процентами - 10168,15 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву №б/н від 10 червня 2014 року.

Вказував, що відповідач при підписанні анкети - заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Зазначав, що заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.

Посилався на те, що факт користування відповідачем кредитними коштами, наданими банком на виконання умов договору приєднання, підтверджується випискою по рахунку та розрахунком заборгованості, де зазначені операції щодо використання відповідачем кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування.

Вказував, що відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отрималакредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 25000грн.

Зазначав, що банк щодо зміни кредитного ліміту керувався п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Позивач вказував, що банк свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачу кредит у повному обсязі, однак остання умови кредитного договору не виконує, грошові кошти не повертає, а тому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15 липня 2021 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 10 червня 2014 року у сумі 54083,91 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2102 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подалаапеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що документи, долучені до матеріалів справи позивачем, не містять її власноручного підпису на них, а тому суд, зловживаючи матеріальним правом та обґрунтовуючи своє рішення безпідставними посиланнями на сумнівні та неналежні докази, виніс необгрунтоване рішення.

Вказувала, що позивач в ході розгляду справи у першій інстанції не довів обставин, на які посилається у позові, як на підставу своїх вимог.

Зазначала, що надана копія анкети-заяви від 10 червня 2014 року, яка була нею підписана не є доказом про те, що вона була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ, які діяли на момент підписання цієї заяви і не є належним доказом в розумінні ст.ст.77, 78 ЦПК України, оскільки у ній відсутні дані про істотні умови кредитного договору, передбачені ст.1054 ЦК України, зокрема, щодо процентної ставки по кредитному ліміту, строку дії кредитного ліміту та строку дії платіжної картки.

Посилалася на те, що позивачем не долучено до позовної заяви Умов та Правил надання банківських послуг, які б містили її підпис.

Вказувала, що суд першої інстанції не дослідив той факт, що сума нарахованих відсотків згідно наданої позивачем банківської виписки за увесь період взаємовідносин між сторонами складає 77408,38 грн., тоді як у позові сума заборгованості за простроченими відсотками становить лише 10168,15 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення між сторонами договору та факт існування за договором заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків по сплаті кредиту.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 липня 2021 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_1 , внаслідок чого відповідач змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ».

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що 10 червня 2014 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву б/н,відповідно до якої відповідач отримала кредит.

Позивач зазначав, що відповідач, підписавши анкету-заяву підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.uaскладає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

На підтвердження своїх вимог позивач до матеріалів позовної заяви надав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», розрахунки заборгованості за договором №б/н від 10 червня 2014 року станом на 31 травня 2015 року, станом на 30 вересня 2019 року та станом на 30 листопада 2020 року, виписку по рахунку станом на 03 грудня 2020 року, копію анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів, довідку про зміну умов кредитування, довідку про видачу кредитних карт та копію паспорту відповідача.

Разом з тим, як вбачається з долученої до матеріалів справи анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ (для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів) вона містить лише анкетні дані відповідача, її контактну інформацію.

У вказаній анкеті-заяві не зазначено, яку саме картку відповідач бажає оформити, не зазначено даних про умови кредитування, а саме: кредитний ліміт, які проценти встановлено за користування кредитом, строк договору, які штрафні санкції передбачені за несвоєчасне погашення кредиту.

Довідки про умови кредитування чи Тарифів обслуговування кредитних карт, які б містили підпис відповідача про ознайомлення з ними, матеріали справи також не містять.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Згідно з статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи невчиненням нею процесуальних дій.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови оппонента

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника, яка долучена позивачем до позовної заявипроцентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вказаний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

На вказане вище суд першої інстанції уваги не звернув.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості по простроченим відсоткам у розмірі 10168,15 грн., оскільки вказані вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Звертаючись до суду з даним позовом, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 54083,91 грн., яка виникла станом на 30 листопада 2020 року та складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту - 43915,76 грн.; заборгованості за простроченими процентами - 10168,15 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначав, що банк свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачу кредит у повному обсязі, однак остання умови кредитного договору не виконує, грошові кошти не повертає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо правильності нарахування заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів виходить з наступного.

Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві на позовну заяву, поданому до суду першої інстанції, вказувала на те, що 10 червня 2014 року вона звернулася до відділення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в місті Обухів для оформлення банківської платіжної картки. Зазначала, що в банку вона підписала виключно анкету-заяву на оформлення картки, з жодними іншими документами та умовами позивач її не ознайомлював. Посилалася на те, що за період користування карткою нею не подавалося жодних заяв, що стосувалися кредитування та не підписувалося жодних інших документів, що змінювали умови користування банківською карткою. Вказувала, що з 10 червня 2014 року надходження власних коштів на банківську картку складало 441702,37 грн., витрати 406008,10 грн., при цьому банком за невідомих їй підстав, було нараховано і списано з рахунку відсотки в сумі 77408,38 грн. Зазначала, що банк без її відома та згоди, на власний розсуд встановлював кредитний ліміт на картці, нараховував відсотки за користування даним кредитним лімітом, страхові платежі та інші вимоги. При цьому під час внесення власних коштів на рахунок, вона належним чином не була поінформована, що ці кошти в подальшому будуть спрямовані на погашення неузгодженої заборгованості.

Позивач, на підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту надав суду: розрахунки заборгованості за договором №б/н від 10 червня 2014року станом на 31 травня 2015 року, станом на 30 вересня 2019 року та станом на 30 листопада 2020 року, виписку по рахунку станом на 03 грудня 2020 року, довідку про видачу кредитної картки, довідку про зміну умов кредитування.

Як вбачається з довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідачу було видано кредитні картки:

№ НОМЕР_1 , термін дії до 07/16;

№ НОМЕР_2 , термін дії до 04/18;

№ НОМЕР_3 , термін дії до 06/22.

З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 вбачається, що по кредитних картках відбувалася зміна кредитного ліміту.

Виписка за картковим рахунком відповідача, що міститься в матеріалах справи (а.с.64-79) є належним доказом для визначення заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18-ц.

Як вбачається з розрахунків заборгованості та виписки за договором б/н по рахунку, відповідач здійснювала витрати кредитних коштів та періодично вносила кошти на погашення кредиту.

Відповідно до наданих розрахунків та виписки по рахунку вбачається, що позивачем безпосередньо до загальної заборгованості по кредиту у розмірі 54083,91 включалося та відповідно проводилося списання: відсотків за використання кредитного ліміту за ставкою 3,4% та 3,5%, пені за прострочку за кредитом та комісії за обслуговування (членський внесок).

При цьому, оскільки матеріали справи не містять доказів про погодження з відповідачем умов стягнення відсотків за використування кредитного ліміту за ставкою 3,4% та 3,5%, пені за прострочку за кредитом та комісії за обслуговування (членський внесок), колегія суддів вважає, що позивач безпідставно зарахував у розмір заборгованості вказані складові.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

З розрахунку заборгованості станом на 30 вересня 2019 року вбачається, що станом на 17 березня 2017 року заборгованість відповідача за наданим кредитом становила - 0 грн. та в подальшому з 24 березня 2017 року у відповідача виникла заборгованість за договором б/н від 10 червня 2014 року.

Як вбачається з виписки по рахунку, виходячи із наявної заборгованості за кредитом в сумі 54083,91 грн. станом на 30 листопада 2020 року банком у її розмір були включені:

відсотки за використування кредитного ліміту за ставкою 3,4% та 3,5%, на загальну суму 72444,20 грн.;

пеня за прострочку за кредитом, що становить 500 грн.;

комісія за обслуговування (членський внесок), що загалом становить 440 грн.

Оскільки, позивачем не надано доказів погодження сторонами розміру процентів за користування кредитом, пені за прострочку за кредитом та комісії за обслуговування (членський внесок), то внесені відповідачем кошти повинні були бути зараховані на погашення заборгованості по тілу кредиту.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки відповідач фактично отримала кредит та користувалася ним, отже з останньої підлягала стягненню сума за тілом кредиту за вирахуванням платежів, які не пов`язані з банківським кредитом, а саме: відсотків за використування кредитного ліміту за ставкою 3,4% та 3,5%, пені за прострочку за кредитом та комісії за обслуговування (членський внесок).

Разом з тим, оскільки позивач просив стягнути заборгованість у загальному розмірі 54083,91 грн., при цьому в суму даної заборгованості були включені: відсотки за використування кредитного ліміту за ставкою 3,4% та 3,5%, що загалом становить 72444,20 грн.; пеня за прострочку за кредитом, що становить 500 грн. та комісія за обслуговування (членський внесок), що загалом становить 440 грн., отже заборгованість відповідача станом на 30 листопада 2020 року становить від`ємне значення (54083,91 грн. - 72444,20 грн. - 500 грн. - 440 грн.)

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти були повернуті АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в добровільному порядку, правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 43915,76 грн. та заборгованості за простроченими процентами у розмірі 10168,15 грн. відсутні.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином надані позивачем розрахунки заборгованості та виписку за картковим рахунком, не спростував належним чином викладені відповідачем доводи щодо відсутності заборгованості за кредитом, а відтак дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, отже рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Згідно з частинами 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати за подачу апеляційної скарги в розмірі 3153 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського, 1-Д, на користьОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 судові витрати у розмірі 3153 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: