СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3160/20

пр. № 2/759/758/21

05 жовтня 2021 року Святошинський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Коваль О.А.

при секретарі Проневич В.В., Волошин А.О.

за участю відповідачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Києві у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), треті особи: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ), Головне територіальне управління юстиції у м. Києві (01001, м. Київ, пров. Музейний, 2-д) про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням, зобов"язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до Святошинського районного суду м. Києва із позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням, зобов"язання вчинити дії, уточненими в ході розгляду справи, згідно яких просили встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 , а саме виділити у користування позивачам з членами їхньої родини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 кімнату площею 12,9 кв.м., виділити у користування відповідачу ОСОБА_1 кімнату площею 17,3 кв.м., залишити в спільному користуванні балкон площею 0,8 кв.м. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що їй на праві власності належить 1/6 частина квартири АДРЕСА_3 , а відповідачці належить на праві власності 5/6 частина цієї квартири. Оскільки, відповідачка не надає ключі позивачам для вселення до спірної квартири та можливості нею користуватися, тому позивачі вимушені звернутися до суду за захистом своїх прав. Окрім вселення в спірну квартиру та визначення порядку користування нею, позивачі просять про зобов"язання вчинити дії, а саме продавати 5/6 частки спірної квартири на слідуючих умовах: тільки одному власнику без права підселення до квартири інших осіб; зобов"язати продавати 5/6 частки спірної квартири тільки родині позивачів на умовах розстрочкиз помісячною виплатою з пенсії позивачів протягом 30 років; зобов"язати на вимогу позивачів надати дозвіл на передачу квартиру орендарям.

Ухвалою суду від 15.03.2019р. відкрито провадження у справі, яке постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явились, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити в задоволенні позовних вимог, пояснюючи, що позивачі для неї чужі люди, ОСОБА_2 має незначну частку власності в спірній квартирі, а позивач ОСОБА_3 взагалі не являється співвласником цієї квартири, тому такі не можуть бути вселені до неї. Крім того, позивачі та треті особи мають захворювання, які передбачають проживання в окремих житлових приміщеннях. Порядок користування цією квартирою визначений бути не може, оскільки така містить лише прохідні кімнати. Позовні вимоги про зобов"язання не обгрунтовані та їй взагалі не зрозумілі, а тому задоволенні бути не можуть. Також відповідач в судовому засіданні зазначила, у родині позивачів є багато іншого нерухомого майна, з огляду на що вони не потребують проживання в її квартирі, зокрема згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.05.2020 року 1/6 частина квартири АДРЕСА_4 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.10.2012 року та 1/2 частина вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.10.2012 року. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.05.2020 року 70/800 частина квартири АДРЕСА_5 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 02.02.2016 року. ОСОБА_5 належить на праві спільної часткової власності 70/800 частина квартири АДРЕСА_5 на підставі договору дарування від 15.02.2017 року. ОСОБА_4 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,12 га кадастровий номер :02:010:0080 та 1/3 частина земельної ділянки площею 0,0584 га кадастровий номер :04:002:0207. ОСОБА_3 належить на праві приватної власності земельна ділянка кадастровий номер :02:010:0078 площею 0,06 га.

Представник третьої особи Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, направив до суду письмові пояснення, в яких просить розглянути справу у відсутність представника за наявними документами та доказами та ухвалити рішення відповідно до норм діючого законодавства.

Треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та співставленні, вислухавши пояснення відповідачки, вивчивши письмові доводи сторони позивачів, встановив наступне.

Згідно наданих суду документів вбачається та сторонами не заперечується, що наразі співласниками квартири АДРЕСА_3 є позивачка ОСОБА_2 , якій належить 1/6 частка цієї квартири та відповідачка ОСОБА_1 , які належить 5/6 частки цієї квартири, що також підтверджується відповідними відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та постановою Київського апеляційного суду від 21.01.2020 року.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до змісту ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а ст. 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. За правилами ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Вселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (житловим будинком) шляхом вселення предметом доказування є наявність права на житло, позивачка ОСОБА_2 це довела, надавши відомості про свою власність спірної квартири у частці 1/6. Також, в судовому засіданні встановлено відсутність між позивачкою ОСОБА_2 і відповідачачкою договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобом. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в частині зобов"язання відповідача не чинити перешкод позивачу ОСОБА_2 у користуванні спірною квартирою та її вселення в цю квартиру АДРЕСА_3 , оскільки остання є також її співвласником, тоді як між сторонами наявний конфлікт щодо права користування такою власністтю. Щодо позовних вимог ОСОБА_3 та позовних вимог про вселення інших членів сім`ї позивачів, то такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки такі не являється співвласниками спірної квартири, а тому відсутні правові підстави для їх вселення, крім того відсутні підсатви для вселення і і в силу ч. 2 ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 358 ЦК України., яка передбачає згоду співвласника на таке вселення членів сім"ї тоді як в даному випадку інший співвласник квартири - відповідач ОСОБА_1 проти такого вселення. В даному випадку суд враховує і те, що ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується довідкою форми № 3, яка міститься в матеріалах цієї цивільної справи. Згідно наданих відповідачкою пояснень та наданих доказів ОСОБА_3 та треті особи перебувають на квартирному обліку за місцем свого проживання, за письмовими поясненнями самого позивача з огляду на стан здоров"я потребують окремого приміщення для проживання. Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування житловим приміщенням, то слід вказати наступне. Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідно матеріальної компенсації. Як видно з технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 , така складається з двох суміжних кімнат площею 12,9 та 17,3 кв.м. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями /квартирами, кімнатами/ такого будинку. Оскільки, в квартирі суміжні кімнати, позов в частині визначення порядку користування жилим приміщенням задоволенню не підлягає. Крм того, суд враховує і те, що спірна квартира має 30, 2 кв.м житлової площі, доля жилої площі позивача ОСОБА_2 згідно її частки в майні складає 5,0 кв.м. житлової площі, тоді як позивач просить виділити їй у користування кімнату площею 12,9 кв.м., що значно перевищує її долю житлової площі в цій квартирі. Жилої кімнати за розміром, яка б відповідала долі жилої площі в спірній квартирі для позивача, не має. Виділення позивачу жилу кімнату розміром 12,9 кв.м. є суттєвим порушенням житлових прав відповідача, яка є власником 5/6 частки спірної картири та відповідно в значно більшому розмірі має долю в житловій площі спірної квартири. Крім того, позивач не є членом сім`ї відповідача. Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Відповідно до Порядку застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та Президії Київської міськради профспілок від 15 липня 1985 року № 582, в Києві рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу дорівнює 9 кв. м, норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв. м. Отже, враховуючи, що встановлення зазначеного вище порядку користування квартирою є неможливим в даному випадку, слід дійти висновку про відутність підстав для задоволення позову. Щодо клопотань позивача про призначення експертизи та ще уточнення позовних вимог, то такі подані в порушення визначеного ЦПК України строку, а тому не можуть бути прийняті до розгляду врамках цього цивільного провадження. Позовні вимоги про зобов"язання вчинити дії, а саме зобов"язати відповідача продавати 5/6 частки спірної квартири на слідуючих умовах: тільки одному власнику без права підселення до квартири інших осіб; зобов"язати продавати 5/6 частки спірної квартири тільки родині позивачів на умовах розстрочки з помісячною виплатою з пенсії позивачів протягом 30 років; зобов"язати на вимогу позивачів надати дозвіл на передачу квартиру орендарям, задоволенню також не підлягають у зв`язку з їх необгрунтованістю. Питання переважного права купівлі-продажу житла, яке перебуває у спільній власності врегульовані нормами Цивільного кодексу України, а тому окремо рішенням суду визначені бути не можуть. Інші вимоги позивачів також не обгрунтовані та не доведені, а тому задоволенню не підлягають. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, про часткове задоволення позовних вимог зокрема в частині зобов"язання відповідача не чинити перешкод позивачу ОСОБА_2 у користуванні спірною квартирою та її вселення в цю квартиру, тоді як у задоволенні іншої частини слід відмовити з підстав зазначених судом в цьому рішенні суду. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суд обгрунтовувати своє рішення, його не можна тлумачити, як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року). З огляду на вказане, суд навів всі необхідні та ключові мотиви вказаного рішення. На підставі ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати по справі пропорційно до задоволених вимог. Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 116, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 316, 317, 319, 358, 383, 405 ЦК України, ст. ст. ст. ст. 6-13, 18,19, 71-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 , задовольнити частково. Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_3 .

Вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_3 . В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Повернути ОСОБА_1 сплачений при подачі зустрічного позову судовий збір у розмірі 1691 грн. 29 коп.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції. Рішення суду на бирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 цього Кодексу.

Суддя: Коваль О.А.