Шаргородський районний суд
У Х В А Л А

26 жовтня 2021 року

м. Шаргород

Справа №152/1247/21

провадження № 2/152/416/21

Суддя Шаргородського районного суду Вінницької області Соколовська Т.О., розглянувши та перевіривши на відповідність вимогам ЦПК України позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Шаргородське відділення поліції Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області, про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності та звільнення майна з під арешту,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Шаргородське відділення поліції Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області, про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності та звільнення майна з під арешту в якій просить:

1.визнати за ним в порядку набувальної давності право власності на рухоме майно транспортний засіб вантажний автомобіль марки ГАЗ моделі 4301, 1994 року випуску сірого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , тип ТЗ самоскид, державний номерний знак НОМЕР_2 ;

2. звільнити з під арешту рухоме майно транспортний засіб вантажний автомобіль марки ГАЗ моделі 4301, 1994 року випуску сірого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , тип ТЗ самоскид, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ч.1 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Доступ до правосуддя в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений ЦПК. Відтак в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175 ЦПК України, а також вимогам статті 177 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.187 ЦПК України суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє, чи відповідає вона вимогам, викладеним у ст. ст.175, 177 ЦПК України, чи немає підстав для залишення її без руху, повернення чи відмови у відкритті провадження і за відсутності таких підстав відкриває провадження у справі.

Перевіривши позовну заяву на відповідність вимогам ЦПК України, вважаю, що вказана позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки подана без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України.

Позовна заява повинна містити: 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Під змістом позовних вимог цивільне процесуальне законодавство розуміє вказівку позивача на спосіб судового захисту.

Пред`являючи позов, позивач повинен, насамперед, зазначити у позовній заяві предмет позову (що конкретно вимагає позивач), далі він сам повинен визначитися, виходячи із принципу змагальності, зі способом судового захисту змістом позовних вимог, що є одним із основних елементів позову, який має своє нормативне закріплення у п.4 ч.3. ст.175 ЦПК України, а далі у заяві, за п.5 ч.3 ст.175 ЦПК позивач повинен зазначити підстави позову (обставини, з яких випливає право вимоги позивача та якими він обґрунтовує свої вимоги), визначитися як з матеріальним, так і з процесуальним законом, який повинен застосовуватися до даних правовідносин, оскільки від правильної правової кваліфікації правовідносин залежить формування позивачем предмета доказування та подальше вирішення позовних вимог.

Обов`язок правильно формулювати свої позовні вимоги до суду, визначати зміст (спосіб судового захисту) та предмет покладається на позивача.

Вказані вимоги цивільного процесуального законодавства України позивачем ОСОБА_1 не дотримано.

Із позову вбачається, що підставою визнання права власності ОСОБА_1 визначає ст. 344 ЦК України, відповідно до якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти рухомим майном протягом п`яти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

З аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що набувальна давність - це спосіб набуття права власності на майно, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна.

Одночасно з цим право власності за набувальною давністю можна визнати лише за особою, яка фактично не є законним володільцем такого майна, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна, не може вимагати визнання за нею права власності за давністю володіння.

Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такого правового висновку дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

За набувальною давністю може бути набуто право власності на майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 01.08.2018 у справі №201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

В інформаційному листі № 24-150 /0/4-13 від 28.01.2013 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець, тобто особа яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. Це призводить до помилки у правовідносинах, і до договірних правовідносин застосовуються правовідносини набувальної давності. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент заволодіння чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Посилаючись у позові на володіння майном протягом 12 років, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що при заволодінні чужим майном він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на автомобіль за набувальною давністю. Навпаки, зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що позивачу відомо, хто є власником спірного автомобіля, і як на підставу своїх вимог позивач посилається на небажання відповідача вирішувати питання про право власності на спірне майно.

У позовній заяві, з огляду на приписи ч.1 ст.2, ч.1 ст.4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України, ст.175 ЦПК України не зазначено обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги: про визнання права власності; про наявність спору між позивачем і відповідачем з приводу цього майна та неможливість вирішення вказаного спору в позасудовому порядку; доказів, які підтверджують вказані обставини; чи оспорюються, порушуються або не визнаються відповідачем права, свободи чи законні інтереси позивача і чим саме. Також відсутні правові обґрунтування існування правовідносин набувальної давності, передбачених ст.344 ЦК України. Зазначені обставини мають істотне значення для вирішення судом питання щодо наявності спору за даним позовом.

Дотримання вимог ст.175 ЦПК України при пред`явленні заяви в суд є імперативним правилом в тому числі і для суду на предмет перевірки заяви і долучених до неї матеріалів і недопущення відкриття провадження і призначення непідготовленої справи (позову) до розгляду. Заява не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо позовних вимог про звільнення майна з-під арешту.

Для справ за позовами про звільнення майна з-під арешту характерно те, що сторони в матеріальному плані перебувають у стані спору про право. Спору про право в матеріально-правових відносинах притаманна наявність двох елементів: обставин, які створили спірну ситуацію та неможливості для відповідної особи здійснити своє суб`єктивне право.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що в кожному конкретному випадку в залежності від змісту правовідносин суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасника провадження на предмет існування спору. Така незгода має втілюватись у вчиненні учасником процесу об`єктивно необхідних дій для відновлення порушеного права.

Особи, які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, звертаються до суду з позовом про визнання права на майно і звільнення його з-під арешту.

Для таких справ характерні: наявність арештованого майна; неможливість для позивача здійснити своє суб`єктивне право, оскільки його право на розпорядження чи користування цим майном обмежене; розгляд справи судом з урахуванням вимог до суб`єктів правовідносин, підвідомчості та підсудності справ судам. Метою позову про звільнення майна з-під арешту є встановлення належності арештованого майна.

Позовна заява ОСОБА_1 містить вимоги щодо звільнення автомобіля з - під арешту накладеного ухвалою слідчого судді, при цьому ухвалу слідчого судді про накладення арешту у рамках кримінального провадження до матеріалів позовної заяви позивач не долучає.

Отже, предметом спору позивач визначив визнання права власності і звільнення майна з-під арешту, накладеного в межах кримінального провадження, не наводячи при цьому обґрунтування наявності спору про право власності.

Позивачем ОСОБА_1 не обґрунтовано, чому вимогу про звільнення майна з-під арешту накладеного у кримінальному провадженні на вказаний автомобіль він заявив в порядку цивільного судочинства.

Таким чином у позові не вказано та з викладених у позові обставин неможливо встановити, за захистом якого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права позивач у даному випадку звернувся до суду, обравши вказані у позові способи захисту цього права.

Також слід звернути увагу позивача на те, що належними відповідачами у справах за позовом про звільнення майна з-під арешту є боржник, особа в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках особа, котрій передано майно, якщо воно було реалізоване. У тих випадках, коли опис та арешт майна проводився для забезпечення конфіскації, притягується відповідна державна податкова інспекція. А у випадках, коли майно не збереглося в натурі і відповідні податкові інспекції вже розпорядилися цим майном, то притягуються також відповідні органи Державного казначейства.

Співучасть з боку відповідача завжди має обов`язковий характер і визначається тими підставами, у зв`язку з яким проведено арешт майна. Коли майно було описане для забезпечення виконання рішення, відповідачами можуть бути боржник і особа, в інтересах якої ухвалено рішення. Якщо ж опис, проведений на забезпечення виконання вироку у частині відшкодування збитків, відповідачами можуть бути притягнуті до участі в процесі засуджений і та організація або особа, якій злочином заподіяно матеріальну шкоду. При накладанні арешту з метою конфіскації майна або стягнення грошових сум в дохід держави відповідачами є засуджений і відповідна державна податкова інспекція чи відповідні територіальні органи Державного казначейства.

Спір про звільнення майна з-під арешту, накладеного у рамках кримінального провадження, яке перебуває на стадії досудового розслідування в порядку цивільного судочинства, діючим законодавством не передбачено.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Оскільки у позові міститься вимога про звільнення автомобіля з-під арешту, позов має розглядатись за правилами виключної підсудності.

У позовній заяві не зазначено та не долучено до матеріалів справи доказів у підтвердження того, що арештований автомобіль перебуває на території Жмеринського району Вінницької області що унеможливлює вирішення питання щодо дотримання позивачем вимог підсудності, яка за даним позовом є виключною в силу ст. 30 ЦПК України. Правова позиція щодо визначення підсудності за місцем знаходження автомобіля, у справі про звільнення майна з під арешту, висловлена у Постанові Верховного Суду від 14.11.2018, справа № 553/2086/17.

Суд зазначає, що вирішення питання про зняття арешту з майна з порушенням правил виключної підсудності відповідно до ст.378 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення та направлення справи на розгляд за встановленою законом підсудністю.

Також, до участі у справі залучена третя особа Шаргородський ВП Жмеринського ВП ГУНП України у Вінницькій області, однак: по перше Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП України у Вінницькій області у даний час не існує воно реорганізоване у ВП №2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області; по друге не зазначено чому вказаний Відділ, в розумінні ст.ст.52 та 53 ЦПК України, залучений до участі у справі і хто є відповідачем у позові в частині звільнення майна з під арешту.

У позовній заяві ОСОБА_1 визначає відповідачем ОСОБА_2 , при цьому не вказує на будь-які неправомірні дії вказаної особи, що призвели б до порушення його прав, яким чином вона причетна до арешту майна, і які повноваження має для того, щоб звільнити його з під арешту. Одночасно в позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що спірний автомобіль придбав у ОСОБА_3 , разом з тим не притягує його до участі в справі.

Тому в даному випадку виникають питання щодо вірності обраного позивачем способу захисту порушених прав, а також щодо визначення кола осіб у справі, зокрема належного відповідача.

Отже, позивачеві ОСОБА_1 слід визначитись зі складом учасників справи, виходячи з нормативно правових актів, викладених вище.

Згідно з ч.4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

У відповідності до Закону України «Про судовий збір» від 04.08.2011 визначено правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Згідно з положеннями ч. 1 та підпункту 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, у якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2021 рік" передбачено, що з 1 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб на одну особу в розрахунку на місяць становить 2270 грн.

Як вбачається із позовної заяви, позовна заява містить одну вимогу майнового характеру, ставка по яких становить відповідно один відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (908 грн.) та одну вимогу немайнового характеру, ставка судового збору по якій становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 908 грн.

При подачі позовної заяви до суду судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру ( звільнення майна з під арешту) позивачем не сплачено.

Отже, позивачеві необхідно додати документ, що підтверджує сплату судового збору за другу позовну вимогу немайнового характеру у встановленому порядку і розмірі (908 грн.), або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Вказані недоліки позовної заяви є перешкодою до відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст.185 ч.1, ч.2 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

За вказаних обставин, позовну заяву слід залишити без руху та надати позивачу строк для усунення її недоліків.

Недоліки мають бути усунуті шляхом подання нової редакції позовної заяви з її копіями, відповідно до кількості учасників справи з обґрунтованим спростуванням зазначених недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 133, 136, 175 - 177, 185 260 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про судовий збір»,-

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Шаргородське відділення поліції Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області, про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності та звільнення майна з під арешту - залишити без руху.

Повідомити позивача ОСОБА_1 про необхідність виправити зазначені недоліки протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху.

Попередити позивача ОСОБА_1 , якщо недоліки позовної заяви не будуть усунуті у зазначений строк, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута йому.

Копію ухвали невідкладно надіслати позивачу ОСОБА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Ухвала постановлена та підписана 26.10.2021.

Суддя: Т.О. Соколовська