Справа № 442/1763/20 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/811/1233/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи : 66
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Івасюти М.В.;

позивачки ОСОБА_1

та її представника адвоката Сисина С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати останнього таким, що втратив право користування належним позивачці на праві приватної власності житловим будинком АДРЕСА_1 (в подальшому «спірний житловий будинок»).

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що у спірному житловому будинку є зареєстрованим відповідач, який є колишнім чоловіком позивачки, оскільки рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13.01.2020 року шлюб між ними розірвано. Натомість, відповідач не проживає у вказаному будинку з серпня 2019 року, про що свідчать акти від 28.11.2019 року, 24.01.2020 року та 04.03.2020 року. Враховуючи те, що шлюб між сторонами розірвано, факт реєстрації відповідача в будинку створює позивачці перешкоди в користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном, а тому змушена звернутись з даним позовом (т.1, а.с. 3-5, 99-106).

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення йому перешкод у користуванні спірним житловим будинком шляхом його вселення у цей будинок та передачі йому ключів від нього.

Позовні вимоги за зустрічним позовом обгрунтовувалися тим, що протягом вісімнадцяти років перебування з відповідачкою ОСОБА_1 в шлюбі позивачем за особисто зароблені кошти фактично було облаштовано для проживання спірний житловий будинок, власником якого відповідачка стала після смерті свого батька. Стверджувалося, що відповідачка за зустрічним позовом лише періодично працювала в бібліотеці та відповідного заробітку не мала, а він постійно перебував на роботі за кордоном і саме за ці гроші розробив проектну документацію та провів в будинок світло, газ, воду, облаштував опалення цілого будинку, побудував нову господарську будівлю та нову огорожу. Також, ним повністю було обставлено будинок меблями. Крім цього, у вказаний період часу він продав власну квартиру та отримані грошові кошти були витрачені ним на облаштування спірного житлового будинку. Зазначалося, що відповідачка почала створювати для нього умови, які унеможливлювали спільне проживання: влаштовувала безпідставні сварки, ображала нецензурними словами, замінила замки на вхідних дверях, перешкоджала зустрічам з дітьми та всіляко заперечувала його права на частку у цьому будинку, внаслідок чого позивач був вимушений тимчасово перейти проживати у двокімнатний старий будинок своєї матері. З приводу протиправних дій відповідачки і її матері позивач в січні 2020 року звертався з письмовими скаргами на адресу сільського голови, які були направлені для подальшого розгляду в Дрогобицький ВП ГУ НП у Львівській області, а 02.04.2020 року звернувся із заявою на поведінку відповідачки безпосередньо в чергову частину Дрогобицького відділу поліції (том 1, а.с. 33-35).

Оскаржуваним рішенням первісний позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення - відмовлено (том 1, а.с. 237-239).

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2 .

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а його зустрічний позов задовольнити, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що суд не дав належної оцінки тому, що його колишня дружина ОСОБА_1 створила для нього умови, які унеможливили їхнє спільне проживання у спірному будинку, зокрема: влаштовувала сварки, ображала його та поміняла замки на вхідних дверях будинку, а також заперечувала ту обставину, що він має право на частку у цьому будинку, в результаті чого він змушений був звертатися з відповідними скаргами до сільського голови та у поліцію (том 2, а.с. 2-9).

Апелянт, будучи своєчасно (25.06.2021 року та 21.08.2021 року) належним чином повідомленим про апеляційний розгляд справи, призначений на 09-30 год. 27 вересня 2021 року (том 2, а.с.19, 22), в зазначений час у судове засідання не з`явився і про причини такої неявки суд не повідомив, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони позивачки за первісним позовом та її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76).

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи наступне.

Як стверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11 вересня 2007 року (копія якого є наявною у матеріалах справи), право власності на спірний житловий будинок (реєстрація та усунення перешкод на проживання у якому є предметом позовних вимог за первісним та зустрічним позовами) ОСОБА_1 набула в результаті його спадкування після смерті у лютому 2007 року її батька і на час його спадкування загальна площа цього будинку становила 233,6 кв.м (том 1, а.с. 7-8), а відтак цей будинок є її особистою приватною власністю (стаття 57 СК України).

ОСОБА_2 був зареєстрованим у цьому будинку лише 12 вересня 2006 року як член сім`ї (чоловік) доньки власника цього будинку.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 січня 2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с. 9), а відтак ОСОБА_2 втратив статус члена сім`ї власниці спірного будинку.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна, і що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, яке може бути припиненим за наявності певних обставин, які мають істотне значення, зокрема у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту: у нашому випадку для вселення відповідача у спірний житловий будинок та реєстрації у ньому.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Як вже зазначалося вище, обставини, які були підставою для вселення відповідача у спірний житловий будинок та реєстрації у ньому, припинилися, а саме: його шлюб з власницею спірного житлового будинку розірвано, а відтак він перестав бути членом її сім`ї, залишив у серпні 2019 року належний позивачці на праві приватної власності спірний житловий будинок і тривалий час у ньому не проживає (чого він сам не заперечує), спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, більше того притягувався до адміністративної відповідальності за протиправну поведінку стосовно неї (а.с. 78-79).

За вищенаведених обставин в їх сукупності суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власниці цього майна (позивачки), а тому заявлений нею позов підлягає до задоволення.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 березня 2021 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 07 жовтня 2021 року.

Головуючий: Цяцяк Р. П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.