КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат від суми боргових зобов`язань,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат від суми боргових зобов`язань.

На обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_1 неодноразово позичав у нього грошові кошти на загальну суму 74 000 доларів США відповідно до договорів позики у формі розписок, а саме: 3 серпня 2000 року у сумі 5 000 доларів США на строк в два місяці; 5 серпня 2000 року у сумі 4 000 доларів США на строк в один місяць; 27 березня 2001 року у сумі 35 000 доларів США на строк до 15 травня 2001 року; 24 березня 2004 року у сумі 30 000 доларів США на строк до 1 січня 2005 року.

Відповідач свої зобов`язання за вказаними договорами належним чином не виконав, позичені гроші вчасно не повернув, тільки 5 листопада 2015 року повернув частину боргу у сумі 10 000 доларів США, у зв`язку з чим загальна сума боргу за розписками становить 64 000 доларів США.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року у справі № 757/38423/17-ц у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовлено внаслідок спливу строку позовної давності, проте під час розгляду справи суд встановив, що відповідач має невиконане зобов`язання перед позивачем за договорами позики на загальну суму 64 000 доларів США.

Позивач вказав, що наявність судового рішення про відмову у задоволенні вимог кредитора через пропуск строку позовної давності не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє його, як кредитора, права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою ніяким чином не впливає на можливість захисту майнових права та інтересів кредитора шляхом стягнення з боржника 3 % річних та інфляційних втрат в межах трьохрічного строку, який передував зверненню до суду.

Посилаючись на зазначені обставини та з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних в розмірі 150 033,53 грнта інфляційні втрати в розмірі 1 095 244,80 грн, а всього - 1 245 278,33 грн, що еквівалентно 47 895 доларам США, за період з 16 червня 2017 року по 16 червня 2020 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних в розмірі 5 769 доларів США. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сплив позовної давності до основної вимоги кредитора про стягнення боргу за договорами позики, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, сам по собі не припиняє зобов`язань між сторонами.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому після настання строку повернення позики, позивач має право на стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми боргу 64 000 доларів США, що за три останні роки прострочки в іноземній валюті складає 5 769 доларів США.

При цьому вимоги позивача про відшкодування йому відповідачем 1 095 244,80 грн інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання визначеного у доларах США не узгоджується з нормами чинного законодавства України та є безпідставними, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачзвернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції обставин норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції ухвалено оскаржуване рішення про стягнення з відповідача процентів в іноземній валюті, що суперечить пред`явленому позову і заяві позивача про збільшення позовних вимог, яка була прийнята до розгляду з порушенням процесуальних норм. Позовні вимоги про стягнення 3 % річних є похідними від вимоги позивача про повернення основної суми боргу, у задоволенні якої вже було відмовлено в судовому порядку внаслідок пропуску строків позовної давності, а тому судом необґрунтовано задоволено позов у цій частині. Крім того, судом не вірно здійснено розрахунок суми, яка стягується, адже обрахунок суми стягнення починаючи з 16 червня 2017 року неможливий з огляду на те, що станом на зазначену дату було відсутнє рішення суду, яким було б встановлено загальну суму заборгованості за договорами позики.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачпросить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що згідно із наявними у матеріалах справи копіями розписок ОСОБА_2 неодноразовонадав у позику ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 74 000 доларів США, а саме: 3 серпня 2000 року у сумі 5 000 доларів США на строк в два місяці; 5 серпня 2000 року у сумі 4 000 доларів США на строк в один місяць; 27 березня 2001 року у сумі 35 000 доларів США на строк до 15 травня 2001 року; 24 березня 2004 року у сумі 30 000 доларів США на строк до 1 січня 2005 року (а.с. 6-7).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року, у справі № 757/38423/17-ц у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем (а.с. 8-10, 61-69).

Під час розгляду вказаної справи № 757/38423/17-ц суди встановили факт отримання відповідачем від позивача в борг за договорами позики у формі розписок74 000 доларів США, повернення частини позичених коштів у сумі 10 000 доларів США та наявність невиконаних зобов`язань на суму 64 000 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК Українипередбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сплив позовної давності до основної вимоги кредитора про стягнення боргу за договорами позики, що констатовано у відповідному рішенні суду, яке набрало законної сили, не припиняє зобов`язань між сторонами, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, а відтак після настання строку повернення позики, позивач має право на стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми боргу.

Проте колегія суддів не може погодитися з висновками суду в частині наявності підстав для стягнення в судовому порядку 3 % річних з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 256 ЦК України містить визначення поняття позовної давності. Так, за змістом наведеної статті, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Наслідки спливу позовної давності встановлені статтею 267 ЦК України та передбачають, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У даній справі, що переглядається апеляційним судом, після пред`явлення кредитором до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси позивача були забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У відповідності до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

(1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

(2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

(3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

У справі № 757/44680/15-ц, яка переглядалась Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, судами попередніх інстанцій встановлені обставини щодо спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування і судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення, тому колегія суддів касаційного суду вважала вказане зобов`язання натуральним і дійшла висновку про відсутність у кредитора права нараховувати суми, визначені статтею 625 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 715/1452/19 (провадження № 61-8415св20), від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5872/19 (провадження № 61-937св20), від 14 квітня 2021 року у справі № 756/14398/18 (провадження № 61-13610св20), від 2 червня 2021 року у справі № 755/12580/19 (провадження № 61-883св21), від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19 (провадження № 61-14506св20).

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 окрім інфляційних втрат, 3 % річних в розмірі 150 033,53 грн від простроченої суми заборгованості за договорами позики - 64 000 доларів СШАза період з 16 червня 2017 року по 16 червня 2020 року.

Оскільки рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року, у справі № 757/38423/17-ц було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, то 3 % річних у даній справі були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні.

Враховуючи, що позивач, як кредитор, пропустив строк звернення до суду з вимогами до відповідача, як боржника, про стягнення суми позики, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позову в частині стягнення 3 % річних, оскільки ОСОБА_2 втратив право і на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3 % річних на суму позики.

При таких обставинах, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних за три роки прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 5 769 доларів СШАпідлягають задоволенню.

Колегія суддів в контексті доводів апеляційної скарги також зауважує, що у відповідності до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16, вимоги щодо стягнення передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглядаючи зазначений позов та частково задовольняючи його в частині стягнення 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив предмет і підстави заявленого позову та, не надавши йому належну правову оцінку, допустив порушення процесуальних норм, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В частині відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення інфляційних втрат рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується в апеляційному порядку, тому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях в силу пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», як особа з інвалідністю ІІ групи, а колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги та відмови у задоволенні позовних вимог, то документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме 2 399,60 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги необхідно компенсувати останньому за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 березня 2021 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних від суми боргових зобов`язань скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядалось.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 2 399,60 грн (дві тисячі триста дев`яносто дев'ять гривень 60 копійок) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній