П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2021року м. Київ

Справа № 372/2648/20

Провадження: № 22-ц/824/10444/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Пікуль А.А., Левенця Б.Б.,

секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Луньової Анни Геннадіївни в інтересах Акціонерного товариства «Альфа-Банк»

на рішення Обухівського районного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Проць Т.В.,

у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року АТ «Альфа-Банк» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.06.2007 року між АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір 384/053/07-П, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 50 000 доларів США, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах договору повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором від 15.06.2007 року, між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, предметом якого є будинок та земельна ділянка, на якій розташований будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач свої зобов`язання за договором кредиту виконав, надавши кредит, однак, відповідач порушив умови виконання кредитних зобов`язань, внаслідок чого у нього станом на 24.06.2020 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 151 560,31 доларів США. За наведених обставин банк просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки: будинок загальною площею 84,4 кв.м., земельну ділянку площею 0,57 га, на якій розташований будинок, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлових будівель та господарських споруд - 0,12 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,45 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 384/053/07-П від 15.06.2007 року у розмірі 151 560, 31 доларів США, з яких: 46 550,08 доларів США заборгованість за кредитом; 78 206,81 доларів США заборгованість за відсотками; 6 941,58 доларів США пені за несвоєчасне повернення кредиту, 19 861,84 доларів США пені за несвоєчасне повернення відсотків.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 квітня 2021 року у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Луньова А.Г. в інтересах АТ «Альфа-Банк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним, не врахував, що при наявності кредитної заборгованості суд не позбавлений права і зобов`язаний стягнути ту суму, яка є доведеною, а не взагалі відмовляти в позові. Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 03 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц, від 11 листопада 2020 року у справі № 723/602/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 367/786/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 753/23979/15-ц, від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц. Вказувала, що в матеріалах справи міститься детальний розрахунок заборгованості, який відповідачем не спростований.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що вимога про усунення порушень не містить дати її підписання, в ній не зазначено особи, яка її підписала та направила. При цьому, дана вимога ним, відповідачем, не була отримана. Вказував, що він, ОСОБА_1 , разом із родиною зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , іншого нерухомого майна не має. Майно, яке перебуває в іпотеці, містить ознаки спільної сумісної власності. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні адвокат Сидорова Ю.В. в інтересах АТ «Альфа-банк» підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.

ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи, 15.06.2007 року між АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 384/053/07-П.

Відповідно до п.п.1 даного договору, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 50000,00 доларів США зі сплатою 12,25% річних за користування кредитом щомісячно та порядком повернення суми кредиту до 10-го числа кожного місяця згідно з Графіком.

03.07.2009 року між тими ж сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту № 384/053/07-П від 15.06.2007 року.

Відповідно до п.1.1. даної Додаткової угоди, кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 51 713 доларів США 86 центів, зі сплатою 15% річних та з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 14 червня 2027 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором від 15.06.2007 року між кредитором та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 04/І-382 від 15.06.2007 року, що підтверджується копією такого договору.

Відповідно до умов іпотечного договору ОСОБА_1 передає в іпотеку АТ «Укрсоцбанк» у якості забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань перед банком за договором кредиту № 384/053/07-П, нерухоме майно, а саме: будинок, загальною площею 84,4 кв.м. та земельну ділянку, площею 0,57 га, на якій розташований будинок, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлових будівель та господарських споруд - 0,12 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,45 га, що знаходять за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 9 іпотечного договору, іпотекодрежатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: у випадку невиконання основного зобов`язання; у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов договору іпотеки; у інших випадках, передбачених законодавством України.

Згідно п.4.5-4.5.6 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотеко держателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог іпотеко держателя, шляхом позасудового врегулювання, яким вважатиметься застереження, що міститься у іпотечному договорі або на підстав окремого договору, який може бути укладений між іпотекодавцем та іпотеко держателем з урахуванням вимог чинного законодавства України.

26.06.2020 року АТ «Альфа-банк» було направлено на адресу ОСОБА_1 вимоги про усунення порушень, однак, вказана вимога залишена відповідачем без виконання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач належним чином та у відповідності до діючого законодавства не довів суму заборгованості, а отже і свої позовні вимоги.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до ч.1 статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

За статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У зв`язку з тим, що позичальником ОСОБА_2 не виконувались належним чином умови договору кредиту № 384/053/07-Пстаном на 24.06.2020року у позичальника існує заборгованість за кредитним договором, яка становить 151 560,31 доларів США та складається з: 46 550,08 доларів США заборгованості за кредитом, 78 206,81 доларів США заборгованості за відсотками, 6 941,58 доларів США пені за несвоєчасне повернення кредиту, 19 861,84 доларів США пені за несвоєчасне повернення відсотків.

На підтвердження вказаного розміру заборгованості банком до позовної заяви було долучено розрахунок заборгованості (а.с. 16-18).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У зв`язку з цим, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ними повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору. При цьому, суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Виходячи з того, що у справах даної категоріїдо предмета доказування включаються,серед іншого, обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості (а.с. 16-18).

При цьому, слід відмітити, що банк у позовній заяві в обґрунтування розміру заборгованості посилався саме на вказаний розрахунок, який є чітким, повним та розгорнутим по відповідних категоріях.

Даних на спростування вказаного розрахунку заборгованості матеріали справи не містять. Доказів повернення кредитних коштів суду не надано.

Відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що вимога про усунення порушень, яка направлялась банком позичальнику та іпотекодавцю, та розрахунок заборгованості містять розбіжності в сумі заборгованості, суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону належним чином не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, чим фактично ухилився від вирішення спору по суті.

З огляду на вищевикладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задовленні заявлених позовних вимог не можна визнати правильним.

Вирішуючи питання обгрнутованості позовних вимог банку, колегія суддів ураховує наступне.

В порядку визначеному ст.ст. 12, 33 Закону України «Про іпотеку»(далі - Закон № 898-IV) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо предметом іпотеки є два або більше об`єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя.

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Відповідно до частини першої статті 41 Закону № 898-IV реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборіі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16, щодо застосування статті 35 Закону № 898-IV та зазначено, що «за змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні)».

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 520/12266/16 (провадження № 61-5823св19).

Отже, недотримання іпотекодавцем вимоги, передбаченої в статті 35 Закону № 898-IV, не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки в справі, що переглядається, оскільки позивач обрав судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.

З огляду на викладене колегією суддів не приймаються до уваги доводи відповідача щодо порушення банком виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку».

В той же час, слід відмітити, що матеріали свідчать про те, що вимога про усунення порушень була направлена банком відповідачу 26.06.2020 року та залишена останнім без виконання (а.с.14-15).

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 «Про іпотеку»).

Отже, Закон № 898-IV визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону № 898-IV) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону № 898-IV); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону № 898-IV).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону № 898-IV): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону № 898-IV; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону № 898-IV.

Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону № 898-IV).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

На відміну від такого різновиду позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки як звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (що може передбачати способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені у частині третій статті 36 Закону № 898-IV), судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону № 898-IV передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону (такий висновок Верховного Суду України сформульований у постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16).

Процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону № 898-IV, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону № 898-IV має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Частина друга статті 36 Закону № 898-IV, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону № 898-IV, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону № 898-IV), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса (близькі за змістом висновки сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/17423/17).

Положеннями ч.1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідачем факт невиконання договірних зобов`язань не спростований, сума заборгованості не оспорюється, доказів на спростування заявленої позивачем суми заборгованості не надано. Обраний позивачем спосіб захисту - звернення стягнення на предмет іпотеки - відповідає укладеним між сторонами правочинам.

Позивач у позовних вимогах просить про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом продажу вказаного нерухомого майна на прилюдних торгах що відповідає положенням Закону України «Про іпотеку».

Вирішуючи питання визначення початкової ціни предметів іпотеки колегія суддів виходить з того, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна. Враховуючи нестабільність цін на ринку нерухомості, з метою забезпечення прав обох сторін, апеляційний суд вважає за доцільне визначити, що початкова ціна, має бути встановленою на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, та Закону України «Про виконавче провадження».

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 м2 для квартири та

АДРЕСА_2 є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).

Згідно з пунктом 4 даного закону протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Вказаний закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Вказану правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 10 квітня 2019 року у провадженні № 14-111цс19.

Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15, дійшов правового висновку про те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то він не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Колегія суддів звертає увагу на неможливість виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті», оскільки спірний будинок є предметом іпотеки і забезпечує виконання зобов`язань громадянина України за споживчим кредитом, наданим кредитною установою-резидентом України в іноземній валюті, використовується відповідачем та його сім`єю як постійне місце проживання, загальна площа якої не перевищує 140 м2.

Верховний Суд у схожих правовідносинах, зокрема, у постановах від 10 червня 2019 року у справі № 643/7723/16-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 754/17518/14-ц, зробив висновок про те, що неспростованість іпотекодержателем доводів іпотекодавця про відсутність у нього на праві власності іншого житла та того, що предмет іпотеки є постійним місцем проживання, є підставою для застосування мораторію.

Доводи відповідача про те, що позовні вимоги банку не підлягають задоволенню, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання та не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджені матеріали справи, що призвело до прийняття необґрунтованих висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, що в свою чергу є підставою для скасування рішення суду, знайшли свого підтвердження.

Отже виходячи із основних принципів цивільного процесу, зокрема, верховенства права, законності, справедливості,змагальності і диспозитивності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про доведеність позивачем заявлених позовних вимог.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга адвоката Луньової А.Г. в інтересах АТ «Альфа-Банк»підлягає задоволенню, а рішення Обухівського районного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

Як убачається із матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом судовий збір сплачений у розмірі 7 159,96 грн, при оскарженні рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку - 10 739,94 грн.

У зв`язку з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 17 899,90 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Луньової Анни Геннадіївни в інтересах Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 384/053/07-П від 15.06.2007 року, яка становить 151 560,31доларів США та складається з:

46 550,08 доларів США заборгованості за кредитом,

78 206,81 доларів США заборгованості за відсотками,

6 941,58 доларів США пені за несвоєчасне повернення кредиту,

19 861,84 доларів США пені за несвоєчасне повернення відсотків,

звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок, загальною площею 84,4 кв.м, земельну ділянку, площею 0,57 га, на якій розташований будинок, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлових будівель та господарських споруд 0,12 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,45 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства «Альфа - Банк» (, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки проведено суб`єктом оціночної діяльності.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа - Банк» 17 899,90 (сімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто девять) грн 90 коп витрат по сплаті судового збору.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає примусовому виконанню в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2021 року

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

Б.Б. Левенець