ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 березня 2021 року у справі за позовом Придніпровської державної академії фізичної культури та спорту до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року Придніпровська державна академія фізичної культури та спорту звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 . В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що 12 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та Дніпропетровським державним інститутом фізичної культури і спорту було укладено договір №44/17 про надання освітніх послуг на термін з 01 вересня 2017 року по 30 червня 2021 року для ОСОБА_2 . На підставі наказу МОН №358 «Про затвердження статуту Придніпровської державної академії фізичної культури і спорту» від 13.04.2018 року, було припинено реорганізовано юридичну особу Дніпропетровський державний інститут фізичної культури і спорту. Відповідно до умов вищезазначеного договору, позивач взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів відповідача забезпечити навчання Одержувача за напрямком підготовки «Фізична культура і спорт» (інструктор-методист фізичної культури і спорту) денної форми навчання, а відповідач в свою чергу згідно до п.4 Договору зобов`язаний своєчасно вносити плату за надані позизивачем освітні послуги в розмірах та у строк встановлені договором. Відповідно до умов договору вартість річного навчання становить 11 240,00 грн. Наказом №159 від 16 квітня 2019 року, ОСОБА_2 було відраховано з числа студентів академії за невиконання вимог навчального плану відповідно до п. 3 ч. І ст. 63 ЗУ «Про вищу освіту». Відповідач попереджався про виникнення заборгованості, але відмовлявся сплачувати кошти за надані освітні послуги позивачем.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Придніпровської державної академії фізичної культури і спорту 17 058,87 грн, з яких сума основного боргу за навчання становить 12 780,00 грн; 0,05% пені за кожен день затримки від основної суми боргу за навчання - 4278,87 грн, а також судові витрати по справі.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Придніпровської державної академії фізичної культури і спорту борг за навчання в розмірі 12 780,00 грн; 0,05% пені за кожен день затримки від основної суми боргу за навчання в розмірі 4 278,87 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Придніпровська державна академія фізичної культури і спорту відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 12 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та Дніпропетровським державним інститутом фізичної культури і спорту було укладено договір №44/17 про надання освітніх послуг на термін з 01 вересня 2017 року по 30 червня 2021 року для ОСОБА_2 . На підставі наказу МОН №358 «Про затвердження статуту Придніпровської державної академії фізичної культури і спорту» від 13.04.2018 року, було припинено реорганізовано юридичну особу Дніпропетровський державний інститут фізичної культури і спорту.

Встановлено, що відповідно до умов вищезазначеного договору, позивач взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів відповідача забезпечити навчання Одержувача за напрямком підготовки «Фізична культура і спорт» (інструктор-методист фізичної культури і спорту) денної форми навчання, а відповідач в свою чергу згідно до п.4 Договору зобов`язаний своєчасно вносити плату за надані позивачем освітні послуги в розмірах та у строк встановлені договором.

Судом встановлено, що відповідно до п.10 Договору вартість річного навчання становить 11 240,00 грн. Згідно до п.6 Договору Одержувач зобов`язаний дотримуватись обов`язків, передбачених статтею 63 Закону України «Про вищу освіту».

Крім того, судом встановлено, що наказом №159 від 16 квітня 2019 року ОСОБА_2 було відраховано з числа студентів академії за невиконання вимог навчального плану передбачених п.3 ч.І ст. 63 ЗУ «Про вищу освіту».

Також, суд встановив, що згідно п.12 зазначеного договору надання освітніх послуг від 12.08.2017 року замовник вносить плату: за перший семестр навчального року під час вступу (на момент підписання Договору) не пізніше 1 вересня поточного року; за другий семестр навчального року до 1 лютого 2018 року; наступні платежі здійснюються до 1 вересня та до 1 лютого (тобто до початку нового семестру).

Відповідно до п. 13 даної угоди за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно чинним законодавством України та цим договором.

Згідно п. 14 Договору за несвоєчасне внесення плати за надання освітньої послуги замовник сплачує виконавцеві пеню в розмірі 0,05% суми заборгованості за кожен день - затримки з урахуванням індексу інфляції.

Згідно п. 16 Договору у разі дострокового розірвання договору у зв`язку з порушенням замовником договірних зобов`язань або невиконанням одержувачем обов`язків визначених ст. 63 ЗУ «Про вищу освіту» та пунктів 15.1-15.3 Договору кошти, що були внесені замовником, залишаються у виконавця та використовуються для виконання його статутних завдань.

Суд встановив, що спірні правовідносини виникли з приводу невиконання умов договору, а саме несплати відповідачем коштів за надані Одержувачу освітні послуги.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених вимог, зокрема дійшов висновку про порушення відповідачем умов договору про надання освітніх послуг.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

У ч. 1 ст. 613 ЦК України, визначено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Відповідно до ч. 3 ст. 510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 12 серпня 2017 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір №44/17 про надання освітніх послуг на термін з 01 вересня 2017 року по 30 червня 2021 року для ОСОБА_2 .

За умовами вказаного договору виконавець бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити надання одержувачу освітньої послуги, а саме підготовка бакалавра денної форми навчання, за спеціальністю «Фізична культура і спорт» (інструктор-методист фізичної культури і спорту), у період чотирьох років навчання.

Відповідно до п. 2 вказаного договору виконавець зобов`язаний: 1) надати замовнику освітню послугу на рівні державних стандартів; 2)забезпечити дотримання прав учасників процесу; 3)надати замовнику можливість користуватися науковою, навчально- культурною базою навчального закладу; 4) забезпечити нешкідливі та безпечні умови навчання; 5)інформувати замовника про правила та умови з організації надання освітньої послуги, її якості та змісту; 6) видати одержувачу документ про вищу освіту державного зразка за умови виконання одержувачем навчального навантаження в обсязі, необхідному для здобуття певного ступення вищої освіти;

Колегія суддів зауважує, що позивач у зобов`язанні надати освітню послугу виступав в якості боржника та виконав свої зобов`язання в повному обсязі, тобто навчання проводилося згідно з навчальним планом.

Проте, у зв`язку з невиконанням вимог навчального плану передбачених п.3 ч.І ст. 63 ЗУ «Про вищу освіту» ОСОБА_2 було відраховано з навчального закладу наказом №159 від 16 квітня 2019 року.

Як вбачається з довідки-розрахунку про заборгованості оплати за навчання студентів контрактників ПДАФКіС станом на 15.09.2020 року за ОСОБА_2 рахується заборгованість по платежам у розмірі 12 780 грн та пеня у розмірі 4278,87 грн.

Відповідно до п.15 договору №44/17 від 12.08.2017 у разі дострокового розірвання договору внаслідок порушення виконавцем договірних зобов`язань або з ініціативи замовника, у разі відрахування одержувача освітньої послуги (крім випадків, коли одержувач відрахований у зв`язку з невиконанням обов`язків, визначених статтею 63 Закону України «Про вищу освіту») кошти, що були внесені замовником як плата за надання освітньої послуги, повертаються йому в обсязі оплати частини послуги, не наданої на дату розірвання договору.

Пунктом 16 вказаного договору передбачено, що у разі дострокового розірвання договору у зв`язку з порушенням замовником договірних зобов`язань, або невиконання одержувачем обов`язків, визначених статтею 63 Закону України «Про вищу освіту», кошти, що були внесені замовником, залишаються у виконавця та використовуються для виконання його статутних завдань.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та наголошує на тому, що відповідачем не надано ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів того, що він звертався до позивача із заявою про дострокове розірвання договору у зв`язку з порушенням замовником договірних зобов`язань або із заявою про відрахування ОСОБА_2 .

В своїй апеляційній скаргі ОСОБА_1 зазначає, що його донька ОСОБА_2 не приступила до навчання у другому семестрі та фактично не отримала освітніх послуг від позивача, тому навчальний заклад не має права вимагати від відповідача плату за другий, третій та частину четвертого семестру. Однак, колегія суддів наголошує на тому, що та обставина, що ОСОБА_2 не з`явлалася на навчання, не звільняє відповідача від обов`язку сплачувати освітні послуги, які надавалися позивачем.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що між позивачем та відповідачем немає невиконаних зобов`язань, так як за перший семестр відповідачем повністю внесена оплата, але одержувач освітніх послуг ОСОБА_2 покинула навчання до початку першої сесії, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідач не вчинив жодних дій пов`язаних зі зверненням до навчального закладу про припинення договору №44/17, укладеного 12 серпня 2017 року.

Крім того, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що послуги з навчання у вказаний період не надавалися, або ОСОБА_2 була позбавлена з вини позивача вказані послуги отримувати.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: В.С.Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю.Петешенкова