Справа № 643/2494/21
Провадження № 2/638/3595/21
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

19 жовтня 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого Невеніцина Є.В.,

за участю секретаря Суркової М.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди,-

УСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 78312 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач був найманим працівником у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на посаді продавця продовольчих товарів з 06.02.2020 року та між ними було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Відповідач був ознайомлений зі своєю посадовою інструкцією, правами та обов`язками, діючим законодавством щодо матеріальної відповідальності робітників у відповідній сфері діяльності, діючими інструкціями, нормативами, попереджений про дисциплінарну, адміністративну, кримінальну відповідальність, що настає в разі невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків, про що свідчить підписана відповідачем розписка. Під час проведення інвентаризації було виявлено невідповідність загальної кількості товарно-матеріальних цінності обліковій кількості. Тобто, відповідачем порушено обов`язки, покладені на нього посадовою інструкцією, про що складений акт 15.11.2020 року, що призвело до завдання підприємству збитків у розмірі 78312 грн.

У судовому засіданні представник позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, відповідач у судове засідання не з`явився про час та місце слухання справи повідомлявся вчасно та належним чином, причин неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву або клопотань з процесуальних питань суду не надходило, до суду повернувся конверт з поштовим повідомленням «адресат відсутній».

Враховуючи викладене, оскільки відповідач повідомлявся про час та місце слухання справи своєчасно та належним чином, представник позивача надав згоду на ухвалення заочного рішення, суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", виходячи з вимог ст.15 ЦПК України, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130 - 137 КзпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розміри; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функції працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Згідно ст. 134 п. 1-7 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків.

Статтею 135-1 КЗпП встановлено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 р. №447/24.

Пленум Верховного Суду України в п.8 вказаної вище постанови роз`яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Такі правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-16цс12.

Статтею 138 КЗпП України визначено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Судом встановлено, що згідно розпорядження №1 від 05.02.2020 року відповідач перебував з позивачем у трудових відносинах, при цьому ОСОБА_3 , прийнято на посаду продавця.

Таким чином, відповідач, займаючи посаду продавця, яка пов`язана із продажем товарів, належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

Разом з тим, судом встановлено відсутність договору про повну матеріальну відповідальність.

Позивачем на підтвердження укладення договору про повну матеріальну відповідальність надано розписки від імені відповідача.

Так, форма типового договору затверджена постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року №447/24 та передбачає внесення до останнього відомостей про займану посаду працівника або виконувану роботу із збереження, обробки, продажу, безпосередньо пов`язану з відпусканням, придбанням або застосуванням у процесі виробництва переданих працівнику цінностей, зазначається посада згідно затвердженого Переліку посад або передбачена вказаним Переліком виконувана працівником робота, зазначається про повну матеріальну відповідальність, вказаний договір має бути підписаний роботодавцем та робітником.

Всупереч зазначеному, надана розписка взагалі не містить жодного підпису та дати складання, лише зазначено прізвище ім`я по-батькові відповідача, при цьому як вбачається з наданої позивачем заяви ОСОБА_3 з проханням прийняти на роботу, відповідач при складанні документів використовує власний підпис.

Крім того, позивачем не надано посадової інструкції відповідача, в якій зазначено, що до функціональних обов`язків выдповыдача входили відповідні обов`язки.

Враховуючи викладене, суду не надано допустимих і достатніх доказів, сукупність яких вказувала б на наявність підстав для задоволення позову. Позивач не довів наявності умов і підстав, передбачених ст.ст. 130, 134 КЗпП України, для покладення на відповідача повної індивідуальної матеріальної відповідальності за нестачу в межах пред`явлених вимог. Звертаючись до суду з позовом, позивач не навів, які винні (протиправні) дії (бездіяльність) вчинені відповідачем, що призвело до заподіяння шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог на підставах викладених вище.

Керуючись ст.130,135-1 КЗпП, ст.ст. 3,4,5,10,13,76,81,265-268,273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про відшкодування матеріальної шкоди - залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дзержинського районного суду м.Харкова.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити рішення до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складений 25.10.2021 року.

Головуючий Є.В.Невеніцин