ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5501/20 Номер провадження 22-ц/814/1924/21Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Кузнєцової О. Ю., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Міщенко Я. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 червня 2021 року у складі судді Тімошенко Н. В.

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 , який мотивовано тим, що 25 лютого 2020 року на підставі Іпотечного договору № 192-О від 22.12.2006, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 , та договору про відступлення прав вимоги від 10.10.2019, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс», шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» набуло право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Після набуття права власності на предмет іпотеки товариству стало відомо, що за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано три особи, а саме: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата реєстрації місця проживання 16.09.1997), ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (дата реєстрації місця проживання 16.07.2020), ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 (дата реєстрації місця проживання 16.07.2020), що порушує права позивача, як власника нерухомого майна, оскільки позбавляє права користування належним житловим приміщенням.

Посилаючись на відсутність інших способів забезпечення реалізації прав власника, позивач просив на підставі статті 391 ЦК України усунути ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» перешкоди у користуванні власністю шляхом позбавлення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 права користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 18 червня 2021 року за заявою позивача позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , права користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 - залишено без розгляду.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16 червня 2021 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» задоволено.

Усунено ТОВ «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» - власнику квартири АДРЕСА_1 , перешкоди у користуванні власністю шляхом позбавлення ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 .

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» судовий збір в сумі 2102 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за наслідком реалізації права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за ТОВ «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» права власності на предмет іпотеки права попереднього власника та членів її сім`ї, зокрема ОСОБА_1 , на квартиру втрачено, між тим реєстрація відповідача у спірній квартирі порушує право власності позивача, який вправі пред`явити негаторий позов.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд не застосував норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, які поширюються на спірні правовідносини, а позбавлення її права користування спірною квартирою, що придбана не за кредитні кошти, без надання іншого жилого приміщення становить непропорційне втручання у її право на житло та порушує права її малолітніх дітей.

Вказує, що згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, що суд першої інстанції не врахував, не дав оцінки та не встановив балансу інтересів сторін спору - захисту права власності позивача на квартиру та право користування цією квартирою членами сім`ї іпотекодавця, які іншого житла не мають, постійно проживають та зареєстровані у спірній квартирі.

Вважає, що позивачем обрано не ефективний спосіб захисту свого права, оскільки за наслідками розгляду справи у спірній квартирі залишаються проживати її малолітні діти, а саме по собі зняття її з реєстрації місця проживання ніяким чином не поновлює прав позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що встановивши, що право власності на спірну квартиру належить ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс», а обставини, які були підставою для встановлення сервітуту для відповідача є припиненими, суд першої інстанції обґрунтовано захистив права власника одним із способів, заявлених позивачем.

Вважає, що обраний товариством та застосований судом спосіб захисту прав позивача є вірним, а вимога про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку у спірній квартирі може бути задоволена у розумінні статті 16 ЦК України.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

За правилами частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі судом встановлено, що 22 грудня 2006 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 192-О, за умовами якого ОСОБА_5 наданий кредит у сумі 34000 доларів США.

Цього ж дня у забезпечення виконання зобов`язання позичальника за Кредитним договором № 192-О від 22.06.2006 між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 укладений Іпотечний договір № 192-О, що посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В. І. за реєстровим номером 5954, відповідно до якого в іпотеку банку було передано належну іпотекодавцю квартиру за адресою АДРЕСА_2 .

10 жовтня 2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» за результатами відкритих електронних торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону № UA-EA- 2019-08-02-000101-b від 18.09.2019, укладений Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сукульською Т. А. Згідно додатку № 1 до договору - Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та іпотекодавців за такими договорами, до ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» перейшло право вимоги за Іпотечним договором № 192-О від 22.12.2006, що сторонами по справі не заперечується.

25 лютого 2020 року іпотекодержатель ТОВ «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» набув право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно довідки КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради № 87 від 12.01.2021 у належній позивачеві квартирі зареєстровано 3 особи: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата реєстрації місця проживання 16.09.1997), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дата реєстрації місця проживання 16.07.2020), ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 (дата реєстрації місця проживання 16.07.2020).

Наказом № 31 від 21.05.2021 Департаментом з питань реєстрації Полтавської міської ради скасовано реєстрацію ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 на даний час без достатніх правових підстав зареєстрована у належній позивачеві квартирі, зважаючи на те, що припинилися обставини, які були підставою для встановлення сервітуту для відповідача, а добровільно знятися з реєстрації член сім`ї колишнього власника відмовляється, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для захисту права власності позивача шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 .

Колегія суддів апеляційного суду з рішенням суду першої інстанції погодитись не може з огляду на наступне.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15).

Такий правовий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року по справі № 643/18788/15-ц, провадження № 14-93цс19. У цій постанові, зокрема зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними.

Частинами першою, другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті 109 ЖК УРСР з урахуванням статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення не допускається.

Правильність такого висновку підтверджується правовими висновками, сформульованими у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16, від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18.

У справі, яка переглядається, встановлено, що передана в іпотеку на підставі Іпотечного договору № 192-О від 22.12.2006 спірна квартира АДРЕСА_1 належала іпотекодавцю ОСОБА_2 на підставі договору міни, посвідченого Першою Полтавською держнотконторою 01.08.1997 за реєстром № 2-1619, та зареєстрованого КП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 02.08.1997 в реєстровій книзі 118 за реєстром № 16246, та за кредитні кошти, одержані за Кредитним договором № 192-О від 22.12.2006, не придбавалась.

Згідно даних реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_6 вона була зареєстрована у спірній квартирі з 16.09.1997 як член сім`ї власника та постійно проживає в ній, що позивачем по справі не спростовано.

На час набуття позивачем права вимоги за Іпотечним договором № 192-О від 22.12.2006 - 10 жовтня 2019 року та реалізації прав іпотекодержателя шляхом переходу права власності на предмет іпотеки - 25 лютого 2020 року частина друга статті 109 ЖК УРСР містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику, та позивач мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають зареєстроване місце проживання у квартирі та право користування житлом.

Задовольняючи позов ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» про усунення перешкод у користуванні власністю на підставі статті 391 ЦК України, суд першої інстанції не врахував вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду щодо застосування положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР до спірних правовідносин та не взяв до уваги, що визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є фактично наслідком позбавлення її права на житло та, відповідно, виселення без надання іншого жилого приміщення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 753/11246/17 (провадження № 61-11292св20).

Враховуючи набуття відповідачем права користування спірною квартирою до укладення іпотечного договору, відсутність у неї іншого житла, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін, а також беручи до уваги усталену практику Верховного Суду, апеляційний суд дійшов висновку, що без урахування гарантій, встановлених частиною другою статті 109 ЖК УРСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню мешканцям спірної квартири у зв`язку із позбавленням права на житло, підстав для задоволення позову ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» немає.

За наведених обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 червня 2021 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. Ю. Кузнєцова

О. В. Прядкіна