Справа №173/1428/21
Провадження №2/173/738/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого- судді Петрюк Т.М.

При секретареві - Рудовій Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами спрощеного провадження, в м. Верхньодніпровську цивільну справу за позовом адвоката Марусенка Ігоря Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Верхньодніпровської міської ради про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон -,

ВСТАНОВИВ:

30.07.2021 року до суду звернувся позивач, адвокат, ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_1 , з позовом про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Верхньодніпровської міської ради.

19.08.2021 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20.08.2021 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без виклику сторін на 19.10.2020 року.

Згідно заявлених позовних вимог позивач просить надати їй дозвіл на оформлення документів і тимчасовий виїзд за межі України малолітньої - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження НОМЕР_1 від 29.08.2012 року народження, а саме до країн Євросоюзу, країн Шангенського Союзу та Туреччини, Саудівської Аравії, ОАЕ, Єгипту, Тунісу, Китаю, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , з дати набрання рішенням законної сили і до досягнення малолітньою - ОСОБА_4 шістнадцятирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: в період з липня 2011 року по середину 2014 року вона перебувала в фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, сумісно проживали у м. Дніпрі та вели спільне господарство. .

В період спільного проживання в них народилась донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Починаючи з середини 2014 року вона з відповідачем спільно не проживає, оскільки повернулась до свого основного місця проживання в м. Павлоград Дніпропетровської області, де на даний час проживає разом з донькою.

Місце перебування відповідача їй не відоме. За останньою неофіційною інформацією, відповідач виїхав за межі України до Сполучених Штатів Америки, де проживає по даний час. Будь-який зв`язок з відповідачем відсутній. Участь у вихованні дитини не приймає, будь-яка допомога дитині від батька відсутня.

Вона з метою оздоровлення, відпочинку та розвитку дитини має намір тимчасово та перманентно виїжджати з донькою за межі України, але не в змозі отримати дозвіл на тимчасовий виїзд з дитиною від відповідача, оскільки зв`язок з останньою відсутній, що й стало підставою звернення до суду.

Справа розглядалась в спрощеному провадженні без виклику сторін.

Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

За доводами позивача, судом встановлено, що в період з липня 2011 року по середину 2014 рік сторони перебували в фактичних шлюбних відносинах, сумісно проживали у м. Дніпрі та вели спільне господарство.

В період спільного проживання в сторін народилась донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, в якому сторони записані батьками дитини.

За доводами позивача починаючи з середини 2014 року сторони припинили спільне проживання. Позивач повернулась до свого основного місця проживання в м. Павлоград Дніпропетровської області, де на даний час проживає разом з донькою.

Місце перебування відповідача позивачеві не відоме. За останньою неофіційною інформацією, що відома позивачеві, відповідач виїхав за межі України до Сполучених Штатів Америки, де проживає по даний час. Будь-який зв`язок у позивача з відповідачем відсутній.

Позивач з метою оздоровлення, відпочинку та розвитку дитини має намір тимчасово та перманентно виїжджати з дитиною за межі України, але не в змозі отримати дозвіл на тимчасовий виїзд з дитиною від відповідача, оскільки зв`язок з останнім відсутній.

Таким чином судом встановлено, що позивач з об`єктивних причин не може отримати згоди відповідача на виїзд дитини за межі держави. Оскільки без нотаріальної посвідченої згоди відповідача на виїзд неповнолітньої дитини за межі України,такий виїзд є не можливим, а відповідач за доводами позивача не проживає на території України.

Статею 33 Конституції України передбачено, що кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов`язком батьків.

Зазначена конституційна норма конкретизується сімейним законодавством, а саме - Сімейним кодексом України, яким регламентує, крім іншого і особисті немайнові права і обов`язки батьків щодо дитини. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Сімейним кодексом України це питання не регламентовано. Відповідно до ст. 8 Сімейного кодексу України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Право на свободу пересування фізичної особи, виїзд за межі України, закріплене у ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років (далі - дитина), має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

У відповідності до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правилами перетинання державного кордону громадянами України затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (із змінами і доповненнями) передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, оформлення паспорта (проїзного документа) здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, із ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчується нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що в інтересах малолітньої дитини буде надати їй дозвіл на виїзд за межі України без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими. Так як на думку суду, виїзд дитини за межі держави сприятиме розширенню її світогляду, добре позначатиметься на духовному та інтелектуальному розвитку дитини як особистості. Будь-яких перешкод, які б негативно вплинули на здоров`я дитини, погіршення її загального самопочуття, чи будь-яким іншим негативним чином вплинули на дитину судом не встановлено, а відповідачем не доведено.

Також чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Разом з тим, дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сили у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У вищевказаній постанові зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Крім того, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування і відпочинку, керуючись інтересами дитини, з метою розширення кругозору та отримання вражень дитини від поїздки за кордон, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за кордон без згоди батька.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд приходить до висновку, що судові витрати, а саме сплачений позивачем судовий збір в сумі 908.00 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, так як позовні вимоги позивача задоволені.

Керуючись ст.8 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного кодексу України,Законом України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, ст.ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги за позовом адвоката Марусенка Ігоря Володимировича в інтересах в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Верхньодніпровської міської ради про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон - задовольнити.

Надати дозвіл матері, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_1 , на оформлення документів і тимчасовий виїзд за межі України громадянки України, малолітньої - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Дніпропетровська, свідоцтво про народження НОМЕР_1 , видане Красногвардійським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, 29.08.2012 року а саме: до країн Євросоюзу, країн Шангенського Союзу та Туреччини, Саудівської Аравії, ОАЕ, Єгипту, Тунісу, Китаю, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_3 , місце реєстрації та фактичного проживання не відоме, місце знаходження нерухомого майна: АДРЕСА_2 , з дати набрання рішенням законної сили і досягнення шістнадцятирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_3 , місце реєстрації та фактичного проживання не відоме, місце знаходження нерухомого майна: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору в сумі 908.00 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлений: 19.10.2021 року

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 25.10.2021 року

Дата набрання законної сили: 19.11.2021 року