Справа № 136/1670/20
Провадження № 22-ц/801/1700/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 рокуСправа № 136/1670/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С.К., Рибчинського В.П.,

з участю секретаря судового засідання: Очеретної М.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 29 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Кривенка Д.Т., в залі суду,

встановив:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит» про визнання недійсними окремих частин кредитного договору.

Позовна заява обґрунтована тим, що 31 березня 2020 року між ним та відповідачем було укладено договір про надання фінансового кредиту №15491826, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 9 000,00 грн зі сплатою відсотків у розмірі 4 050,00 грн.

Позивачем вказано, що під час введення у дію карантинних обмежень, через погіршення фінансового стану, він не зміг вчасно повернути відповідачу кредит, а тому протягом червня - серпня 2020 року ним було сплачено 13 167,00 грн, однак після внесення зазначеної суми коштів, на вебсайті відповідача була зазначена інформація про те, що залишок заборгованості за кредитом складає: 26 613,00 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту 9 000,00 грн; заборгованість по відсотках 4 050,00 грн; залишок заборгованості за штрафні санкції 13 563,00 грн.

Також позивач вказав, що раніше внесені платежі в сумі 13 167,00 грн були зараховані відповідачем на погашення штрафних санкцій згідно з п. 3.2. Договору №15491826 від 31 березня 2020 року.

Так, п. 3.2. Договору визначено, що в разі прострочення строку повернення кредиту, з першого дня, що визначений в п. 4.2. Договору, кредит визначається таким, що вийшов у прострочку, а клієнт зобов`язується сплатити штрафні санкції у вигляді нарахування штрафу в розмірі 3% за кожен день прострочки від суми наданого кредиту.

На думку ОСОБА_1 , визначений відповідачем в оспорюваному пункті Договору розмір штрафу 1 095% річних не відповідає чинному законодавству та засадам справедливості, відтак має бути визнаний недійсним.

Вищевикладене стало підставою для звернення до суду з позовом, в якому позивач просив визнати недійсним пункт 3.2. Договору про надання фінансового кредиту №15491826 від 31 березня 2020 року, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит», а також стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 29 квітня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним пункт 3.2. Договору про надання фінансового кредиту №15491826 від 31 березня 2020 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ» та ОСОБА_1 .

Вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції свій висновок обґрунтував тим, що відповідачем в момент вчинення правочину з позивачем не було додержано вимог законодавства при формуванні пункту 3.2. як окремої частини Договору про надання фінансового кредиту №15491826 від 31 березня 2020 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, подано апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач належним чином не виконав зобов`язання за кредитним договором та не повернув кошти у передбачений строк, при цьому відповідачем було цілком правомірно обрано такий метод забезпечення виконання боржником своїх зобов`язань, як штраф.

В апеляційній скарзі зазначено, що укладаючи договір, позивач підтвердив, що не вважає умови цього договору несправедливими або невигідними для себе, що передбачено п. 13.9.2 Договору.

Впродовж встановленого апеляційним судом строку, позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав і заперечував щодо її задоволення.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 31 березня 2020 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит» було укладено договір про надання фінансового кредиту №15491826, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язується надати кредит клієнту у розмірі 9 000,00 грн, з оплатою по спадній процентній ставці, що вираховується в наведеному графіку в п. 3.1.1., а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити передбачені цим Договором проценти (а.с. 7-16).

Відповідно до п. 3.2. Договору у разі прострочення строку повернення кредиту, передбаченого цим Договором, з першого дня, що визначений у пункті 4.2. Договору кредит визнається таким, що вийшов в прострочку. Клієнт зобов`язується сплатити штрафні санкції, у вигляді нарахування штрафу в розмірі 3 відсотків за кожен день прострочки від суми наданого кредиту.

Пунктом 4.2. Договору передбачено, що клієнт зобов`язується повністю повернути кредит до 30 квітня 2020 року шляхом зарахування відповідної суми на поточний рахунок Товариства, зазначений у пункті 14 цього Договору, або у разі зміни банківських реквізитів Товариства, про що Товариство повідомляє у порядку, передбаченому пунктами 13.10, 13.12 цього Договору, - шляхом зарахування за новими банківськими реквізитами Товариства. Для зручності клієнта, Товариство має право розміщувати на веб-сайті/у системі інформацію про способи повернення кредиту та здійснення інших платежів за цим Договором.

Відповідно до Додатку №1 до Договору про надання фінансового кредиту №15491826 від 31 березня 2020 року, в якому сторони погодили графік погашення боргу, загальна вартість позики та процентів становить 13 050,00 грн (а.с. 17-18).

Відповідно до Заяви-приєднання до Договору (оферти) про надання фінансового кредиту №15491826 від 31 березня 2020 року Клієнт засвідчує своє ознайомлення з Договором, Правилами, Паспортом Кредиту, Згодою на обробку персональних даних та іншими нормативними документами та правовими актами, що регулюють порядок надання Послуг Товариством; повне розуміння змісту Договору та інших документів що регулюють діяльність Товариства, значень термінів і всіх його умов; повну та беззаперечну згоду з умовами Договору, Правилами, Паспорту Кредиту та іншими документами та нормативно правовими актами, що регулюють діяльність Товариства та зобов`язується виконувати його умови в повному обсязі (а.с. 5-6).

Вказані обставини сторонами визнаються та не оспорюються.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що в даному випадку в момент вчинення правочину відповідачем не було додержано вимог законодавства при формуванні п. 3.2. як окремої частини кредитного договору, а також судом першої інстанції встановлено, що за наслідками несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання в розумінні частини 3 статті 549 ЦК України є пеня, а не штраф.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Так, згідно із статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вимогами статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із частиною другою статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з частино першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Колегія суддів звертає увагу на те, що нормами законодавства встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Крім того, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Із змісту укладеного сторонами кредитного договору №15491826 від 31 березня 2020 року видно, що в ньому було визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, а відтак позичальник погодився на укладення саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що передбачено вимогами Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи встановлено, що із квитанцій, наданих ОСОБА_1 , вбачається, що 04 серпня 2020 року ним в рахунок погашення заборгованості було сплачено 3 504,00 грн, 06 червня 2020 року 6 588,00 грн, 05 липня 2020 року 3 075,00 грн, а всього 13 167,00 грн (а.с. 23-25).

Із наданої інформації по кредиту №15491826 видно, що загальна сума боргу становить 26 613,00 грн, з яких: тіло кредиту 9 000,00 грн, відсотки 4 050,00 грн, штрафи за прострочку 13 563,00 грн (а.с. 26).

Таким чином, встановлено, що позичальник допустив порушення взятих на себе зобов`язань за кредитним договором та своєчасно не повернув кошти за кредитним договором, тому відповідачем було нараховано штрафні санкції відповідно до п. 3.2. Договору.

Звернувшись в суд з позовом, позивач зазначає, що умови кредитного договору, зокрема п. 3.2, є несправедливими, оскільки розмір штрафу 1 095 % (3 % * 365 днів) перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

З даного приводу суд зазначає, що за тридцять днів користування кредитом, із застосуванням передбаченої договором відсоткової ставки, сукупний обсяг кредитування становив 13 050,00 гривень, про що позичальнику було доведено до відома шляхом зазначення даної суми в графіку розрахунку.

Прогнозувати можливе порушення позивачем умов договору та обраховувати обсяг кредитного зобов`язання, виходячи з більш тривалого періоду користування кредитними коштами, ніж визначено договором, у відповідача ТОВ «СОС КРЕДИТ» не було підстав.

Доводи позивача про те, що умови кредитного договору є несправедливими, так як сума компенсації за порушення позичальником виконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів перевищує розумну межу відповідальності, суд відхиляє, оскільки кредит надавався позивачу на строк до тридцяти днів, з оплатою по спадній процентній ставці та була йому відома в момент укладення договору, в той час як обраховувати та застосовувати річну ставку у кредитора не було підстав, виходячи з незначного строку кредитування.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку не встановлено обставин, які б свідчили про несправедливість умов кредитного договору, оскільки позивач, підписуючи його текст, підтвердив, що не вважає умови цього договору несправедливими, невигідними/вкрай невигідними для себе (п. 13.9.2.), а тому відсутні підстави для визнання частин спірного договору недійсними з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів».

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що пунктом 13.9.7. Договору передбачено, що позичальнику відомі права, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», та він повідомлений товариством про свої права і отримав від товариства інформацію у повній відповідності до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та інших законів і підзаконних актів України та Закону України «Про споживче кредитування»

Договір укладено особисто позивачем, згідно з його вільним волевиявленням, яке повністю відповідає внутрішній волі клієнта як сторони цього Договору, який усвідомлює значення своїх дій, обізнаний із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, не діє під впливом тяжкої для себе обставини (п. 13.9.3.).

Інших переконливих та істотних доводів щодо несправедливості умов кредитного договору, існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачу, позивачем не надано.

Посилання позивача на ту обставину, що нарахування відповідачем штрафних санкцій за несвоєчасну сплату кредиту у період дії карантину суперечить вимогам закону, не заслуговують на увагу, оскільки вказана обставина не є підставою для визнання недійсними частин кредитного договору.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 1,4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведені обставини, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит» підлягає задоволенню, а рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 29 квітня 2021 року підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у справі, що розглядається у задоволенні позову відмовлено, тому в порядку частини першої статті 141 ЦПК України, судові витрати на правничу допомогу, понесені ОСОБА_1 при розгляді справи в суді першої інстанції, слід залишити за позивачем.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір за подання апеляційної скарги Товариством з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит» необхідно компенсувати за рахунок держави, оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору в силу положень Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит» задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 29 квітня 2021 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит» про визнання недійсними окремих частин кредитного договору, відмовити.

Судові витрати на правничу допомогу понесені позивачем при розгляді справи в суді першої інстанції залишити за позивачем.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги до суду компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

В. П. Рибчинський