Справа №: 398/3012/19
провадження №: 2/398/64/21
РІШЕННЯ

Іменем України

"08" жовтня 2021 р.

Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

судді - Нероди Л.М.,

за участі секретаря - Шаповал І.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №398/3012/19ц за позовом Олександрійського професійного аграрного ліцею до Олександрійської міської ради Кіровоградської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним удаваного договору,

учасники: представник позивача - адвокат Іванова І.А., представника позивача - ОСОБА_3 , представника відповідача міської ради - Ришкова В.О.,

ВСТАНОВИВ:

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА

Олександрійський професійний аграрний ліцей звернувся до суду з позовом до Олександрійської міської ради Кіровоградської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , де просить визнати недійсним удаваний договір №185 особистого строкового сервітуту від 24.05.2017 року, укладений між Олександрійською міською радою Кіровоградської області та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який по своїй суті є прихованим договором оренди земельної ділянки площею 44,9180 га з кадастровим номером :01:004:0001.

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА

Професійно-технічне училище №31 у м. Олександрії Кіровоградської області має у своєму користуванні землі площею 343,2 га. Рішенням Олександрійської міської ради Кіровоградської області №914 від 15.02.2013 року позивачеві відмовлено у погодженні щодо постійного користування земельними ділянками площею 376 078,45 кв. м суміжно з Користівським шосе. Пізніше стало відомо, що Рішенням Олександрійської міської ради Кіровоградської області №205 від 16.12.2016 року та №28 від 24.02.2017 року надано дозвіл на розробку технічної документації з землеустрою щодо інвентаризації земель на земельну ділянку, орієнтовною площею 74,6 га між Користівським та Кременчуцьким шосе.

24.05.2017 року між Олександрійською міською радою Кіровоградської області з одного боку та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з іншого боку укладено договір особистого строкового сервітуту №185, згідно умов якого останнім передано зазначену ділянку з кадастровим номером :01:004:0001 в обмежене платне сервітутне користування. Позивач стверджує, що даний вищезазначений договір удаваний з метою приховання іншого правочину, а саме договору оренди землі. Цільове призначення землі: землі житлової та громадської забудови. Позивач зазначає, що дана земля надана з метою ведення городництва, а сервітутне користування землею за своєю суттю виключає таке володіння.

ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧІВ

Представник відповідача Олександрійської міської ради Кіровоградської області у відзиві просить відмовити у задоволенні позовних вимог та вказує, що наявність чи відсутність укладеного договору особистого строкового сервітуту №185 від 24.05.2017 року, жодним чином не зачіпають права та законні інтереси Олександрійського професійного аграрного ліцею і від оспорюваного правочину не залежить подальша можливість законної реалізації позивачем своїх прав.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25.10.2019 року відкрито провадження у справі.

24.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, відповідно ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Рішенням Олександрійської міської ради Кіровоградської області №205 від 16.12.2016 року та №28 від 24.02.2017 року надано дозвіл на розробку технічної документації з землеустрою щодо інвентаризації земель на земельну ділянку, орієнтовною площею 74,6 га між Користівським та Кременчуцьким шосе.

24.05.2017 року між Олександрійською міською радою Кіровоградської області з одного боку та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з іншого боку укладено договір особистого строкового сервітуту №185, згідно умов якого останнім передано зазначену ділянку з кадастровим номером :01:004:0001 в обмежене платне сервітутне користування.

Сервітутне землекористування встановлюється на земельну ділянку площею 44,9180 га на 7 років, п. 1.2, 2.1 Договору №185 від 24.05.2017 року про особистий строковий сервітут.

У п. 4.1 даного договору вказано, що категорія земель за основним цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови.

ОЦІНКА СУДУ

Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Закон прямо не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони насправді мали на увазі. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним із застосуванням відповідних наслідків недійсності.

Проте позивач просить визнати недійсним удаваний договір №185 особистого строкового сервітуту від 24.05.2017 року, укладений між Олександрійською міською радою Кіровоградської області та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який по своїй суті є прихованим договором оренди земельної ділянки площею 44,9180 га з кадастровим номером :01:004:0001.

Отже, позивач звернувся до суду з метою визнати НЕДІЙСНИМ УДАВАНИЙ ДОГОВІР, хоча спірний договір судом не визнано удаваним та позивач у своїх вимог не звертається до суду з вимогою про визнання договору №185 особистого строкового сервітуту від 24.05.2017 року, укладений між Олександрійською міською радою Кіровоградської області та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - УДАВАНИМ, а просить визнати недійсним удаваний договір, що не передбачено Законодавством України, тому у задоволенні цієї вимог слід відмовити.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі.

Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

Таким чином, удаваний правочин не тягне за собою наслідки визнання його недійсним, так як при вчинені удаваного правочину настання його мети - приховати інший правочин, тому суд може визнати лише удаваним правочин, а недійсним суд може визнати договір який насправді укладено та на який було спрямовано волевиявлення сторін.

НОРМИ ПРАВА

Стаття 5 ЦПК України вказує, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

П. 25 Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК (435-15)) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК (435-15) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК (435-15), можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, та враховуючи той факт, що позивач не довів наявність фактів про які вказує у позові, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 141, 258, 264, 265, 273 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку та подано апеляційну скаргу до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 18 жовтня 2021 року.

СУДДЯ: Л.М. НЕРОДА