Житомирський апеляційний суд
Справа №296/2639/15-ц Головуючий у 1-й інст. Адамович О. Й.
Категорія 18 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б, Микитюк О.Ю.

з участю секретаря

судового засідання: Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №296/2639/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 квітня 2021 року, яке ухвалене суддею Адамович О.Й.

встановив:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з вказаним позовом, у якому просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь станом на 28 січня 2015 року заборгованість за кредитним договором №ZRZ0GK00004185 від 14 грудня 2007 року у розмірі 342 088,02 доларів США, що за курсом 15,86 грн. за один долар США, складає 5 425 515,96 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14 грудня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ZRZ0GK00004185, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 87000,00 доларів США на придбання нерухомості строком до 12 грудня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в порядку, встановленому договором. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором з ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 14 грудня 2007 року №ZRZ0GK00004185.

Свої зобов`язання за вказаним кредитним договором позивач виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит. Разом з тим, ОСОБА_1 не виконав належним чином покладені на нього вказаним кредитним договором зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 28 січня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 342088,02 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом 88242,14 дол. США; заборгованості по процентам за користування кредитом 68299,54 дол. США; заборгованості по комісії за користування кредитом 12876,00 дол. США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 156365,42 дол. США; штрафів - 15,76 дол. США (фіксована частина) та 16289,15 дол. США (процентна складова). У зв`язку з чим АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 19 квітня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №ZRZ0GK00004185 від 14 грудня 2007 року в сумі 92063,74 дол. США, в тому числі: 86743,77 дол. США - заборгованості по кредиту, 4778,94 дол. США - нарахованих відсотків по кредиту та 541,03 дол. США - пені. У задоволенні решти позовних вимог до ОСОБА_1 - відмовлено. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 відмовлено у зв`язку із припиненням поруки. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 983,96 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням представник ОСОБА_1 адвокат Галагуз В.В, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 92063,74 доларів США та прийняти нове судове рішення, яким відмовити АТ КБ «Приватбанк» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача щодо ненадання банком доказів, які б підтверджували факт отримання грошових коштів, первинних бухгалтерських документів, оригіналів документів. Також, не взято до уваги, що відповідачем були подані клопотання про проведення судово-економічної експертизи, однак у зв`язку з ненаданням позивачем документів, експертами КНІСЕ було надано повідомлення про неможливість надання висновку у зв`язку з ненаданням документів банком та пояснень по справі.

Апелянт також зазначає, що посилання банку на наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором як підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки сам розрахунок, виписка по рахунку, довідки про відкриття кредитного рахунку та умови кредитування, є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти, яким чином (готівкою, безготівковим шляхом), на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутністю оригіналу самого договору, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору. Відповідно, неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. Крім того, судом було встановлено обґрунтованість нарахування пені у сумі 541,03 доларів США до 31.03.2009 року, у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань, хоча позовна заява була подана лише в 2015 році, тобто стягнута сума пені здійснена з порушенням строків позовної давності.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу представник позивача не скористався.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 грудня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №ZRZ0GK00004185, з терміном кредитування до 13 грудня 2027р. включно, згідно якого відповідачу ОСОБА_1 (позичальнику за договором) був наданий кредит в розмірі 87000,00 дол. США на наступні цілі: придбання нерухомості, а також у розмірі 21200,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених пп.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.10. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору. Періодом сплати вважати період з «20» по «25» число кожного місяця (п. 7.1. кредитного договору) (а.с.15-17, 229-231 т.1).

Згідно з пунктом 4.1 кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі, який зазначено в пункті 7.4. договору, за кожен день прострочки.

Відповідно до п. 4.2 кредитного договору, у випадку невиконання банком зобов`язань по видачі кредиту згідно п. 2.1.1 даного договору за умови виконання позичальником зобов`язань, передбачених п.2.2.7 даного договору, банк сплачує позичальникові пеню в розмірі 0,1% від несвоєчасного наданої суми кредиту за кожний день прострочення виконання даного зобов`язання (за винятком випадків, передбачених п.2.3.6 даного договору).

Згідно п. 7.1. кредитного договору, погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1083,48 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу вказану суму кредиту. У свою чергу відповідач прийняв кредитні кошти, використавши їх за призначенням, але грошові зобов`язання щодо погашення кредиту належним чином не виконав.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Пунктом 7.1.2 кредитного договору передбачено, що в разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 7.1.1 (в т. ч. оплати заборгованості в неповному обсязі), на 120 календарних днів сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості за кредитом), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Отже, узгодивши наведений пункт кредитного договору із позичальником, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом і використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Так, у п.7.1 кредитного договору визначено, що періодами сплати по кредиту вважати період з 20 по 25 число кожного місяця.

З розрахунку позивача вбачається, що останній платіж по кредиту відповідачем було сплачено 20.11.2008 року.

Таким чином, врахувавши, що строк виконання зобов`язань в повному обсязі настав 31.03.2009 року, тобто в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів, тобто саме з цього моменту у банку припинилося право нараховувати проценти за користування кредитом та пені відповідно до умов договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення процентів за користування кредитом нарахованих банком та пені поза межами строку кредитування, тобто з 01.04.2009 року.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції, встановивши, що Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу вказану суму кредиту, проте відповідач, неналежними чином здійснював свої зобов`язання за кредитним договором, своєчасно кошти не повернув, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення зОСОБА_1 на користь Банку заборгованості за кредитним договором станом на 31 березня 2009 року в розмірі 92 063,74 доларів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 86743,77 доларів США, 4778,94 доларів США нарахованих процентів по кредиту та пені в розмірі 541,03 доларів США, зазначивши відповідні мотиви.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності вимог банку через ненадання ним доказів, які б підтверджували факт отримання грошових коштів, первинних бухгалтерських документів, оригіналів документів є безпідставними виходячи з наступного.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Пунктами 7.1, 7.3 кредитного договору №ZRZ0GK00004185 передбачено, що кредит надається шляхом видачі готівки через касу, у вигляді непоновлюваної лінії в розмірі 87000,00 доларів США на придбання нерухомості (будинку). Забезпечення виконання позичальником зобов`язань за даним Договором виступає іпотека будинку, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належними чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Таким чином, правило про надання доказів у вигляді оригіналів не є безумовним, і за логікою цивільно-процесуальних норм справжність копій та достовірність викладених в них відомостей може бути піддана сумніву лише із зазначенням об`єктивних доводів про це.

На підтвердження позовних вимог позивачем були надані до суду: копія кредитного договору та додаток № 1 до договору між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 (а.с.15-17,229-232 т.1), які підписані обома сторонами, копія договору поруки від 14.12.2007, який був укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , з метою забезпечення виконання умов кредитного договору, копії паспортів відповідачів (а.с.20-22), розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с.8-10).

За доводами відповідача факт укладання кредитного договору не оспорювався, а клопотання про витребування оригіналу документів про отримання готівкових коштів та решти доказів, обґрунтовувалося необхідністю призначення у справі економічної експертизи та сумнівами щодо розміру заборгованості, яка наведена у наданому позивачем розрахунку.

Більш того, з наданого банком розрахунку заборгованості станом на 28.01.2015 вбачається, що відповідачі погашали борг за кредитним договором № і дана обставина була підтверджена представником відповідача під час апеляційного розгляду справи.

Таким чином, факт виникнення зобов`язальних відносин між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 та видачі кредитних коштів слід вважати встановленим.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з відповідача ОСОБА_1 пені в сумі 541,03 доларів США станом на 31.03.2009 року через пропуск строку позовної давності, колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Представником відповідача у апеляційній скарзі порушено питання про застосування строків позовної давності (а.с.21 т.1).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Згідно висновку, який викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 р. у справі № 200/11343/14-ц, відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи на 19.04.2021 року (а.с.253 т.1). В судовому засіданні був присутній представник відповідача адвокат Галагуз В.В. (а.с.5-7 т.2). Будь-яких заяв про застосування строків позовної давності, поданих стороною відповідача до суду першої інстанції, матеріали справи не місять.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для вирішення апеляційним судом заяви представника відповідача про застосування позовної давності.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

В іншій частині рішення суду в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 19 квітня 2021 року в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2021 року.

Головуючий Судді