КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1543/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Національного банку України, третя особа - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 через представника за довіреністю - ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Національного банку України, третя особа - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), про відшкодування шкоди, в якому просила стягнути з відповідача на її користь відшкодування майнової шкоди в сумі 3 266 413,98 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договори банківського вкладу, а саме:

- 4 грудня 2014 року договір-заяву № 313731/47144/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в національній валюті, відповідно до якого вкладник вніс, а банк прийняв грошові кошти в національній валюті на вкладний рахунок № НОМЕР_1 в сумі 900 000,00 грн на строк з 4 грудня 2014 року по 9 грудня 2015 року з відсотковою ставкою у розмірі 26,10 % річних із зарахуванням процентів на рахунок № НОМЕР_2 ;

- 25 грудня 2014 року договір-заяву № 313731/56892/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в національній валюті, згідно з яким вкладник вніс, а банк прийняв грошові кошти в національній валюті на вкладний рахунок № НОМЕР_3 в сумі 1 527 173,83 грн на строк з 25 грудня 2014 року по 30 грудня 2015 року з відсотковою ставкою у розмірі 26,10 % річних із зарахуванням процентів на рахунок № НОМЕР_4 ; при цьому відповідно до пункту 4 договору 6 січня 2015 року позивачем було поповнено вкладний рахунок на суми 27 000,00 грн та 5 569,37 грн;

- 12 січня 2015 року договір-заяву № 313731/6641/370-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в національній валюті, за умовами якого вкладник вніс, а банк прийняв грошові кошти в національній валюті на вкладний рахунок № НОМЕР_5 в сумі 620 000,00 грн на строк з 12 січня 2015 року по 17 січня 2016 року з відсотковою ставкою у розмірі 26,10 % річних із зарахуванням процентів на рахунок № НОМЕР_6 .

17 вересня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України № 612 у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»запроваджено тимчасову адміністрацію, а відповідно до постанови від 17 грудня 2015 року № 898 розпочато процедуру ліквідації, у зв`язку з чим 29 січня 2016 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було виплачено позивачу, як вкладнику, гарантовану суму у розмірі 200 000,00 грн. Згідно із довідкою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 22 квітня 2016 року № 1025 кредиторські вимоги ОСОБА_2 акцептовані на суму 3 266 413,98 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року у справі № 826/7697/16 задоволено позов до Національного банку України та визнано протиправною бездіяльність Національного банку України в період з 01 січня 2011 року по 17 вересня 2015 року щодо не вжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», яка виразилась у порушенні строків: проведення інспекційної планової перевірки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не рідше одного разу на 36 місяців; надання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» результатів інспекційних перевірок за періоди з 01 січня 2008 року по 01 січня 2012 року та з 01 лютого 2012 року по 01 грудня 2014 року, встановлених ст. 19 Господарського кодексу України; повідомлення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про встановлення рейтингової оцінки за системою САМЕLS за результатами інспекційних перевірок за періоди з 01 січня 2008 року по 01 січня 2012 року та з 01 лютого 2012 року по 01 грудня 2014 року; визнано протиправною бездіяльність Національного банку України в періоди квітня 2012 року - липня 2012 року та березня 2015 року - травня 2015 року щодо невжиття адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на підставі проведених перевірок та складених звіту про інспектування ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за періоди з 01 січня 2008 року по 01 січня 2012 року та з 01 лютого 2012 року по 01 грудня 2014 року і встановленої рейтингової оцінки САМЕLS.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2017 року апеляційну скаргу Національного банку України задоволено, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено. Втім, 10 серпня 2017 року Вищим адміністративним судом України було постановлено ухвалу, якою касаційну скаргу задоволено, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року залишено в силі.

У зв`язку зі встановленими обставинами адміністративним судом щодо протиправної бездіяльності Національного банку України позивач вважає, що їй завдано майнової шкоди на загальну суму 3 266 413,98 грн, що еквівалентно неповернутій сумі вкладів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимога позивача про відшкодування збитків Національним банком України є необґрунтованою та такою, що не підтверджена належними доказами щодо завдання їй реальних збитків діями або бездіяльністю саме відповідача.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Гладкого Р.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументація апеляційної скарги зводиться до того, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, викладеним у позовній заяві та доводам сторони позивача щодо того, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не встановлює обмежень відшкодування заподіяної шкоди особою, що її завдала, а предметом даного спору є саме відшкодування матеріальної шкоди, яка завдана протиправною бездіяльністю Національного банку України, що встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили, на підставі статті 1173 ЦК України і таке відшкодування ніяким чином не зв`язане з процедурою ліквідації банку. Вимоги позивача віднесені до четвертої черги задоволення вимог кредиторів, оскільки зобов`язання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» перед Фондом гарантування вкладів фізичних осіб перевищують оціночну вартість активів банку, тому кошти за депозитними вкладами повернуті позивачу не будуть. Бездіяльність Національного банку України щодо невжиттяналежних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів, яка призвела до порушень прав вкладників у вигляді неповернутих грошових коштів, і є шкодою, завданою фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, яким є відповідач, а саме: органом державного управління, що наділений державно-владними повноваженнями в грошово-кредитній і банківській сферах. При цьому чинне законодавство України не вимагає доведення вини суб`єкта відповідальності за статтею 1173 ЦК України під час вирішення питання про притягнення його до цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду. Суд першої інстанції не врахував, що внаслідок дій відповідача порушується невід`ємне право позивача володіти та вільно користуватися своїм майном.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

У відзиві на апеляційну скаргу уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Грошова С.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В обґрунтування своїх заперечень вказала, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки сам факт завдання шкоди позивачу не може бути доведеним до припинення процедури ліквідації банку, а у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і носять пріоритетний характер відносно інших законодавчих актів України. Позивачем було направлено кредиторську вимогу, яку акцептовано уповноваженою особою Фонду на суму 3 266 413,98 грн до четвертої черги вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит». За положеннями вказаного вище Закону № 4452-VI, який регламентує правовідносини сторін, позивач не позбавляється права власності на грошові кошти, чинним законодавством установлено лише порядок повернення цих коштів в порядку черговості. Наразі здійснюється погашення вимог кредиторів, що включені до третьої черги акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит». В апеляційній скарзі позивач посилається на статті 1166, 1173 ЦК України, які регулюють недоговірні (деліктні) зобов`язання та не поширюють свою дію на договірні зобов`язання, врегульовані статтями 1058-1061 ЦК України, які виникли між банком та позивачем на підставі договорів про банківський строковий вклад (депозит). Таким чином, наразі відсутні підстави стверджувати про те, що права позивача порушені, вона не позбавлена прав на отримання своїх коштів, оскільки ліквідація банку досі триває і вимоги кредиторів АТ «Банк «Фінанси та

Кредит», в тому числі позивача, підлягають задоволенню в порядку черговості відповідно до статті 52 Закону № 4452-VI.

У своєму відзиві представник Національного банку України - Чорна Ю.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вказуючи на те, що районним судом повною мірою з`ясовано обставини, що мають значення для справи, рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильно застосованих норм матеріального права, а висновки суду першої інстанції повністю відповідають обставинам справи.

Як на підставу заперечень на апеляційну скаргу посилається на те, що позивачем не було доведено факту заподіяння йому шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною, на її думку, шкодою і діями або бездіяльністю Національного банку України, а на даний момент зобов`язальні відносини між позивачем та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» за договорами банківського вкладу не припинилися. Процедура ліквідації банку на даний час триває, здійснюється реалізація його майна та виплата грошових коштів кредиторам згідно встановлених черг у відповідності до вимог Закону № 4452-VI. З посиланням на постанови Верховного Суду сторона відповідача вказує, що його діями щодо віднесення банку до категорії неплатоспроможних не було заподіяно матеріальної шкоди позивачу, оскільки відсутні обставини щодо зменшення майна позивача. В рішеннях судів першої, апеляційної та касаційної інстанції у справі № 826/7697/16 не міститься жодного висновку про те, що внаслідок дій або бездіяльності Національного банку України завдано матеріальну шкоду вкладникам ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Отже, на даний час відсутні підстави стверджувати, що відповідач не здійснював нагляд за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а також відсутні судові рішення, які доводять вину Національного банку, що може бути підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1166, 1173 ЦК України

Ухвалою Київського апеляційного суду від 4 листопада 2020 року закінчено проведення підготовчих у справі та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року за заявою представника позивача - адвоката Кравця Р.Ю.апеляційне провадження у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року зупиненодо залучення до участі у справі № 757/75447/17-ц правонаступників ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В подальшому, ухвалою Київського апеляційного суду від 9 липня 2021 року за заявами представника ОСОБА_1 - адвоката Савченко Т.В. апеляційне провадження було поновлено, залучено правонаступника ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_1 до участі у справі № 757/75447/17-ц в якості позивача, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи та їх представників, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договори банківського вкладу, а саме:

- 4 грудня 2014 року договір-заяву № 313731/47144/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в національній валюті, відповідно до якого вкладник вніс, а банк прийняв грошові кошти в національній валюті на вкладний рахунок № НОМЕР_1 в сумі 900 000,00 грн на строк з 4 грудня 2014 року по 9 грудня 2015 року з відсотковою ставкою у розмірі 26,10 % річних із зарахуванням процентів на рахунок № НОМЕР_2 ;

- 25 грудня 2014 року договір-заяву № 313731/56892/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в національній валюті, згідно з яким вкладник вніс, а банк прийняв грошові кошти в національній валюті на вкладний рахунок № НОМЕР_3 в сумі 1 527 173,83 грн на строк з 25 грудня 2014 року по 30 грудня 2015 року з відсотковою ставкою у розмірі 26,10 % річних із зарахуванням процентів на рахунок № НОМЕР_4 ; при цьому відповідно до пункту 4 договору 6 січня 2015 року ОСОБА_2 було поповнено вкладний рахунок на суми 27 000,00 грн та 5 569,37 грн;

- 12 січня 2015 року договір-заяву № 313731/6641/370-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в національній валюті, за умовами якого вкладник вніс, а банк прийняв грошові кошти в національній валюті на вкладний рахунок № НОМЕР_5 в сумі 620 000,00 грн на строк з 12 січня 2015 року по 17 січня 2016 року з відсотковою ставкою у розмірі 26,10 % річних із зарахуванням процентів на рахунок № НОМЕР_6 (а.с. 7-15).

17 вересня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України № 612 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку строком на три місяці з 18 вересня 2015 по 17 грудня 2015 року включно (а.с. 83-86).

17 грудня 2015 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», а 18 грудня 2015 року відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 230 у банку розпочато процедуру ліквідації та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку з 18 грудня 2015 по 17 грудня 2017 року включно (а.с. 87, 88).

Як вбачається з матеріалів справи, 29 січня 2016 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб була здійснена виплата ОСОБА_2 суми гарантованого відшкодування вкладу у розмірі 200 000 грн, що не заперечувалося сторонами та про що свідчить заява на видачу готівки № 4031931 (а.с. 16).

Згідно із довідкою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 22 квітня 2016 року № 1025 відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 7 квітня 2016 року № 488 затверджено перелік (реєстр) вимог кредиторів банку і у вказаному Реєстрі міститься інформація про включення кредиторської вимоги ОСОБА_2 на суму 3 266 413,98 грн до четвертої черги вимог кредиторів (а.с. 17).

Рішенням виконавчої дирекції Фону гарантування вкладів фізичних осіб від 28 листопада 2017 року № 5175 продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на два роки до 17 грудня 2019 року включно (а.с. 89).

Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) визначено, що ним встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб за вкладами фізичних осіб, а його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банку.

Згідно з пунктами 6, 16 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства; тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону № 4452-VI є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 Закону № 4452-VI врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 цього Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Частиною першою статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень.

Залишок невиплаченої суми повинен повертатися в порядку черговості, встановленої статтею 52 цього Закону. Зокрема вимоги вкладників-фізичних осіб у частині, що перевищує суму, визначену Фондом, погашаються у четверту чергу.

На момент звернення ОСОБА_2 з позовом до суду у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вжерозпочата процедура ліквідації, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15, від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16, від 12 квітня 2017 року у справі № 6-350цс17. Вказаний правовий висновок є незмінним і правових підстав для відступлення від нього колегія суддів не знаходить.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 757/2216/15 зазначила, що «після початку процедури ліквідації банку та введення тимчасової адміністрації стягнення коштів за зобов`язаннями цього банку можливе лише у спосіб, передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому банк, який перебуває на стадії ліквідації, діє через Фонд гарантування вкладів фізичних осіб або уповноважену особу Фонду та не може поза процедурою, визначеною Законом, відповідати за зобов`язаннями по договорам банківського вкладу. Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову позивача до банку про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки ці вимоги заявлено поза процедурою, визначеною Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та до неналежного відповідача».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15 за участю ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зазначила, що «у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним щодо інших Законів України у відповідних правовідносинах. Запровадження тимчасової адміністрації у банку унеможливлює стягнення з нього коштів за договором банківського вкладу в інший спосіб, аніж це передбачено Законом. З огляду на вказане, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у позові».

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людининеодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , оскільки правовідносини, які склались між нею та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», є договірними відносинами, які регулюються нормами цивільного законодавства, а вимоги про відшкодування збитків Національним банком України є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними доказами щодо завдання їй реальних збитків чи упущеної вигоди діями або бездіяльністю саме відповідача.

Аналогічний правовий висновок підтверджено Верховним Судом у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 757/11071/17-ц (провадження № 61-24844св18).

Таким чином суд першої інстанції правильно вказав, що позивачем не доведено, що внаслідок дій або бездіяльності Національного банку України було порушено її право, як кредитора ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», на отримання коштів за договорами банківського вкладу, не доведено причинний зв`язок між шкодою та неправомірними діями відповідача.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) порушення боржником зобов`язання, що випливає з договору; 2) збитків та їх розміру; 3) причинного зв`язку між порушенням стороною зобов`язання, що випливає з договору, та збитками; 4) вини порушника зобов`язання.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Одним із елементів доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Доведенню підлягає те, що порушення боржником договірного зобов`язання є причиною, а збитки, які завдано особі, наслідком такого порушення.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, обов`язковою умовою відшкодування заподіяних збитків та майнової шкоди є порушення прав особи внаслідок незаконних дій або бездіяльності та наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими незаконними діями (бездіяльністю) та завданням шкоди.

Згідно із частиною четвертою статті 4 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язання.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року у адміністративній справі № 826/7697/16 визнано факт порушення Національним банком України прав вкладників ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», який своєю бездіяльністю призвів до завдання матеріальної шкоди вкладників, є безпідставними. Вказаним судовим рішенням обставин щодо порушення права позивача на отримання коштів від АТ «Банк Фінанси та Кредит» за договорами банківського вкладу унаслідок протиправних дій або бездіяльності Національного банку України встановлено не було та не міститься жодного висновку, що внаслідок дій чи бездіяльності відповідача було порушено право вкладників АТ «Банк Фінанси та Кредит».

Колегія суддів враховує, що до моменту отримання позивачем суми акцептованої вимоги звернення до суду із позовом про відшкодування завданої майнової шкоди є передчасним. Конкретний розмір завданих кредитору збитків можливо встановити лише після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси, продажу майна банку та задоволення вимог кредиторів в процесі ліквідації банку в порядку черговості, встановленої законом.

На час розгляду цієї справи апеляційним судом ліквідаційна процедура та продаж майна банку триває, тому доводи сторони позивача про те, що ліквідаційної маси третьої особи не вистачить для задоволення акцептованих вимог кредитора - правонаступника позивача ОСОБА_1 , є припущеннями.

Тобто, звернення позивача до суду з зазначеним позовом є передчасним, оскільки процедура ліквідації банку не закінчилась та на час розгляду справи неможливо встановити те, що матеріальні вимоги позивача не будуть задоволені за рахунок майна банку під час ліквідації.

Ураховуючи викладене, районний суд дійшов правильного висновку про те, що належними й допустимими доказами не підтверджено того, що саме у результаті бездіяльності Національного банку України настали негативні фінансово-економічні наслідки у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», завдання шкоди позивачу та причинного зв`язку між шкодою та неправомірними діями (бездіяльністю) відповідача, та відповідно про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, колегія суддів погодилась із висновками суду першої інстанції, що розмір банківського вкладу не є заподіяною шкодою у розумінні статті 1166 ЦК України зважаючи на те, що питання повернення вкладу відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» по суті не вирішене.

Із цих же підстав колегія судів відхиляє доводи апеляційної скарги, що вимоги позивача полягали саме в отриманні відшкодування завданої майнової шкоди внаслідок неправомірного рішення відповідача, а не задоволення вимог кредитора за договорами депозитних вкладів.

Наведене вище узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 910/13826/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 757/75104/17-ц, від 13 квітня 2020 року у справі № 757/29145/18-ц, на які мітяться посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин, положень ЦПК України, Закону № 4452-VI та судової практики суддів касаційної інстанції, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на те, що на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір при поданні апеляційної скарги з позивача не справлявся, то судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній