Справа № 183/1446/17
№ 2/183/5/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Устименко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Ганна Василівна, про визнання недійсним заповіту,-

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 , -

встановив:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , визначивши третіми особами Новомосковську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області, приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Ганну Василівну, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог від 19.02.2019 року (т.1 а.с. 184) просила суд визнати недійсним заповіт від 05 лютого 2014 року, складений ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 190.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її бабуся по лінії матері ОСОБА_5 . Позивач та відповідач по справі являються спадкоємцями за законом, за правом представлення, оскільки їх матір ОСОБА_6 . - померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

28.01.2009 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким належну їй на праві власності квартиру за АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах.

Звернувшись 16.03.2017 року до Новомосковської державної нотаріальної контор із заявою про прийняття спадщини, державний нотаріус Голубова О.С. повідомила позивача про наявність ще одного заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 190, у відповідності до якого спадкодавець означену вище квартиру заповіла ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що її бабуся ОСОБА_5 , починаючи з 2013 року почала тяжко хворіти на психічне захворювання. Хвороба не давала їй самостійно приймати рішення, бабуся знаходилася на обліку у лікаря-психіатра, тому на момент складення заповіту 05.02.2014 року волевиявлення ОСОБА_5 не було вільним, не відповідало її волі, вона перебувала у безпорадному стані, не могла правильно усвідомлювати значення своїх дії, керувати ними, динаміки на її одужання не було.

Позивач зазначає, що з середини літа 2016 року вона проживала разом з бабусею, оскільки її рідна сестра виїхала до Російської Федерації, і коли ОСОБА_5 періодично приходила до тями, то твердила, що квартира повинна належати їм з сестрою.

Крім того, позивач зазначає, що при посвідченні заповіту приватним нотаріусом Шевченко Г.В. був порушений «Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затверджений наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, нотаріус не перевірила дієздатність особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не переконалася після розмови з ОСОБА_5 у здатності цієї особи усвідомлювати значення своїх дій.

Таким чином, позивач наполягає на тому, що на момент посвідчення 05.02.2014 року заповіту, ОСОБА_5 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, вона перебувала в той період в безпорадному стані, тому посилаючись на вимоги ст.ст.203, 215, 236,1223 ЦК України, просить визнати зазначений заповіт недійсним.

У відзиві на позов відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що її бабуся ОСОБА_5 дійсно хворіла останні два роки свого життя, перенесла інсульт, була паралізована, але психічним захворюванням ніколи не страждала, не перебувала у безпорадному стані, розуміла значення своїх дій. Так, відповідач не спростовує того факту, що 28.01.2009 року ОСОБА_5 дійсно склала заповіт, яким належну їй на праві власності квартиру за АДРЕСА_1 , заповіла їй та її сестрі в рівних частинах. Але згодом, через поведінку та неповагу до себе з боку позивача, ОСОБА_5 вирішила переробити розпорядження лише на відповідача, оскільки позивач з 2010 року вже на той час почала проживати в м.Дніпро, періодично приїжджала до бабусі, привозила своїх друзів, влаштовувала скандали, знущалася над бабусею, навіть наносила їй тілесні ушкодження. Саме через таку поведінку позивача, у ОСОБА_5 в травні 2014 року стався інсульт, після якого її паралізувало. При посвідченні заповіту були присутні свідки, заповіт до його підписання був прочитаний вголос ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , на її особисте прохання та в її присутності замість неї заповіт був підписаний ОСОБА_10 . Також відповідач спростовує факт перебування на обліку у лікаря-психіатра ОСОБА_5 , саме за порадами сімейного лікаря відповідач проводила реабілітаційні дії постінсультного періоду, і коли стан ОСОБА_5 полегшився, вона стала самостійно пересуватися. В цей період відповідач була змушена виїхати з міста, а з боку позивача почалися погрози на її адресу через заповітне розпорядження ОСОБА_5 (т.1 а.с. 157-159).

У відповіді на відзив позивач спростовує факти, викладені відповідачем у відзиві щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , щодо погроз з її сторони на адресу відповідача, та на полягає на застосуванні до спірних правовідносин тих норм закону та нормативних актів, що викладені нею у заяві про уточнення позовних вимог (т.1 а.с. 208-212).

Третя особа - приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. надала суду письмові пояснення, у яких зазначає, що за викликом осіб, які самостійно не можуть з`явитися до нотаріального округу через хворобу, похилий вік, інвалідність, нотаріус зобов`язаний беззаперечно виїздити за місцем перебування особи, до якої визивається нотаріус, для вчинення нотаріальної дії. В зв`язку з похилим віком та хворобою ОСОБА_5 заповіт дійсно посвідчувався за викликом за місцем проживання, про що вказано в тексті заповіту. Через свою хворобу ОСОБА_5 самостійно не могла прочитати та підписати документ, тому заповіт посвідчено нотаріусом зі свідками. Приватним нотаріусом було з`ясовано чи усвідомлює заповідач себе, як особистість, вона назвала своє прізвище, ім`я, по батькові, дату народження, місце народження, що повністю відповідало її даним в паспорті, заповідач чітко орієнтувалася в обстановці, назвала адресу, повідомила про наявність права власності на житло, в якому перебуває, повідомила про наявність іншого заповіту, який вона має намір відмінити, повідомила про своє волевиявлення щодо розпорядження своїм нерухомим майном, на випадок смерті, назвала повні анкетні дані спадкоємиці. Далі, заповіт було прочитано вголос. Заповіт був підписаний запрошеними особами і вважається складеним, запрошені для укладення заповіту особи були попереджені нотаріусом про додержання таємниці заповіту. В присутності свідків складений та підписаний свідками заповіт, був підписаний нотаріусом, скріплений особистою печаткою та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Нотаріус наполягає на тому, що нею не було порушено вимог чинного законодавства (т.1 а.с. 194).

В судовому засіданні позивач свій позов підтримала, надала детальні пояснення щодо обставин, викладених у позові, звернула увагу на те, що її бабуся хворіла на гіпертонічне захворювання тривалий час, вже з віком у ОСОБА_5 почався розвиток психічного захворювання. При посвідченні першого заповіту у 2009 році ОСОБА_5 добре себе почувала, самостійно прийняла рішення скласти заповіт, хоча вони із сестрою являються єдиними спадкоємцями за законом, їх мама померла в 2002 році, батько не зважав на них, вони виховувалися бабусею, і вона хотіла, щоб її квартира залишилася їм обом в рівних частинах. Про наявність іншого заповіту, складеного у лютому 2014 року позивачеві стало відомо лише після прийняття спадщини, і тільки тоді вона зрозуміла, що її сестра, з особистих мотивів, вирішила позбавити її прав на спадкування, використовуючи при цьому безпорадний стан бабусі. Позивачеві зі слів сусідів відомо, що її сестра запрошувала на посвідчення заповіту спочатку державного нотаріуса Шевченко О.М., однак останній відмовився змінювати заповіт через стан здоров`я ОСОБА_5 , а згодом приватний нотаріус Шевченко Г.В., заздалегідь приготувавши текст заповіту, погодилася його посвідчити, не зважаючи на те, що в достатній мірі вона не впевнилася в дієздатності заповідача.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, з підстав, викладених у відзиві на позов.

Треті особи звернулися до суду із заявами про розгляд справи у їх відсутність.

Свідок ОСОБА_10 надала суду показання про те, що позивач та відповідач після смерті своєї матері проживали разом з бабусею ОСОБА_5 . Про те, що ОСОБА_5 захотіла переробити заповіт, їй стало відомо від ОСОБА_9 . Заповіт посвідчувався у квартирі ОСОБА_5 , однак нотаріус прийшла до квартири із готовим текстом заповіту, де були занесені і її анкетні дані. ОСОБА_5 лежала, однак коли до неї зайшли нотаріус і свідки, вона почала посміхатися. Заповіт читала нотаріус сама, свідок вважає, що ОСОБА_5 у лютому 2014 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, оскільки до цього перенесла декілька інсультів, вона дуже кричала (майже цілодобово), лежачи у своїй квартирі.

Свідок ОСОБА_11 повідомила суду, що їй нічого не відомо про наявність другого заповіту, що складався у 2014 році. Коли ОСОБА_5 складала перший заповіт, то радилася з нею, а починаючи з 2013 року ОСОБА_5 перестала підніматися з ліжка, коли до неї заходили люди, вона лише посміхалася та не розмовляла, не усвідомлювала значення своїх дій.

Свідок ОСОБА_12 надала суду показання, що знайома з ОСОБА_5 з 2002 року. Її стан здоров`я після смерті чоловіка та дочки стрімко погіршувався, вона виховала двох онук. Після перенесеного у 2013 році інсульту ОСОБА_5 перестала розмовляти, нікого не впізнавала, але періодично намагалася говорити, іноді вона приходила до тями, однак лише спостерігала за людьми та посміхалася безглуздо. Про огляд лікарем-психіатром свідкові відомо зі слів позивача.

Свідок ОСОБА_13 - лікар-психіатр надала суду показання про те, що лише одного разу у грудні 2015 року вона оглянула ОСОБА_5 на дому, пацієнтка мала когнітивні порушення, не розмовляла, безглуздо посміхалася, контаку була не доступна через афазію. Нею був встановлений діагноз - атеросклеротична деменція тяжкого ступеню. Лікар-психіатр повідомила, що ОСОБА_5 не перебувала у неї на обліку, вона потребувала постійного стороннього догляду, тому нею було призначене лікування лише для корекції поведінки, оскільки родичі скаржилися на те, що ОСОБА_5 дуже сильно та постійно кричить.

Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Майною Г.Є., 28 березня 2017 року відкрите провадження по справі (т.1, а.с. 23).

Ухвалою суду від 28 березня 2017 року заборонено державним нотаріусам Новомосковської державної нотаріальної контори здійснювати будь-які дії, направлені на видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_14 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с. 24,25).

Ухвалою суду від 16 травня 2017 року зобов`язано Комунальний заклад «Новомосковський центр первинної медико-санітарної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» надати суду інформацію про знаходження на обліку у лікаря-психіатра ОСОБА_5 , а також зобов`язано Комунальне некомерційне підприємство «Новомосковський центр первинної медико-санітарної допомоги» надати суду належним чином засвідчені копії амбулаторних карток хворої ОСОБА_5 . Крім того, зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору надати копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 (т.1, а.с. 46-49).

В зв`язку з закінченням повноважень судді Майної Г.Є., 23.11.2018 року справа передана в провадження судді Сороки О.В. (т.1, а.с. 178).

Ухвалою суду від 12.08.2019 року вжито заходи забезпечення доказів, витребувано в КЗ «Новомосковська центральна лікарня» дані чи перебувала ОСОБА_5 на обліку у лікаря-психіатра, та з яким діагнозом (т.1, а.с. 236-237).

Ухвалою суду від 27 серпня 2019 року по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, провадження зупинене (т.1, а.с. 248-249).

Ухвалою суду від 31.08.2020 року провадження по справі поновлене (т.2, а.с. 5).

Ухвалою суду від 27 серпня 2020 року витребувано з КНП Новомосковська МЦ ПМСД оригінал амбулаторної картки ОСОБА_5 , витребувано оригінали виписних епікризів, медичну картку лікаря-психіатра ОСОБА_5 (т.2,а.с. 25-26).

Ухвалою суду від 18.01.2021 року по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, провадження по справі зупинено (т.2а.с., 33-37).

Ухвалою суду від 11.02.2021 року поновлене провадження по справі (т.2, а.с. 40-41).

Ухвалою суду від 01 квітня 2021 року призначено розгляд справи по суті (т.2, а.с. 58-59)

Цивільна справа, у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

28 січня 2009 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко О.М., яким належну їй на праві власності квартиру за АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах (т.1, а.с. 12).

05 лютого 2014 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений Шевченко Г.В., приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 190, яким належну їй на праві власності квартиру за АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_2 . В зв`язку з хворобою заповідача та на її особисте прохання в присутності нотаріуса, відповідно до ст. 1253 ЦК України, заповіт посвідчено при свідках ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . На прохання заповідача за його дорученням заповіт підписано ОСОБА_10 (т.1 а.с. 58, 96-97).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с. 13, 92).

Причиною смерті ОСОБА_5 є хронічна ішемія мозку, сенільна дегенерація головного мозку, атеросклеротична деменція (т.2, а.с. 9-11).

07 жовтня 2016 року позивач подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_5 від 07.12.2007 року за р.№775 (т.1 а.с. 138), а 25 січня 2017 року ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_5 від 05.02.2014 року (т.1, а.с. 99).

Постановою державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори Голубової О.С. від 17.03.2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки 05.02.2014 року спадкодавцем ОСОБА_5 складений новий заповіт, в якому ОСОБА_1 спадкоємцем не значиться (т.1 а.с. 19).

Крім того, судом досліджено:

-виписний епікриз з історії хвороби № 1898, у відповідності до якого ОСОБА_5 в період з 14.07.2003 року по 25.07.2003 року перебувала на стаціонарному лікуванні, їй було встановлено діагноз гіпертонічна хвороба ІІ ступеню, з її слів хворіє більше 15 років (т.1, а.с. 35);

-копію амбулаторної картки ОСОБА_5 , які мітить записи в період з 2003 по 2007 роки (т.1, а.с. 35-37);

-копію амбулаторної картки ОСОБА_5 , наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів від 20.07.2017 року, яка містить записи про огляд ОСОБА_5 сімейним лікарем на дому в період часу з 10.10.2013 року по день смерті (т.1, а.с. 81-87). Записів про огляд ОСОБА_5 в період посвідчення заповіту означена картка не містить, огляд був здійснений 10.10.2013 року, встановлено діагноз: забій головного мозку, а потім 22.04.2014 року зі скаргою на підвищений артеріальний тиск;

-довідку КНП «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради, у відповідності до якої ОСОБА_5 була один раз оглянута 03.12.2015 року лікарем-психіатром вдома за адресою: АДРЕСА_2 , якій встановлено діагноз: атеросклеротична деменція з психотичними включеннями (т.2, а.с. 28).

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону.

Нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) регулюється питання спадкування за заповітом.

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Стаття 1248 ЦК України передбачає умови посвідчення заповіту нотаріусом, а саме, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

У частині другій та четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

При складенні заповідачем декількох заповітів може мати місце їх «конкуренція», оскільки необхідно з`ясувати, який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно.

Аналіз частини другої та третьої статті 1254 ЦК України дозволяє констатувати, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено декілька заповітів, передбачив правила, що повинні враховуватися для того, щоб визначити, який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. Такі правила полягають в тому, що:

по-перше, внаслідок складення нового заповіту відбувається втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту.

по-друге, внаслідок складення нового заповіту відбувається часткова втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт частково суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт тільки частково скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі двох заповітів.

В даному випадку, внаслідок посвідчення 05 лютого 2014 року заповіту від імені ОСОБА_5 втратив чинність попередній заповіт, складений нею ж 28 січня 2009 року.

При цьому слід звернути увагу на наступне, принцип презумпції психічного здоров`я, відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» означає, що особа вважається психічно здоровою і здатною усвідомлювати свої дії та керувати ними доки зворотне не буде доведено. Згідно з цим визначенням, кожна особа, яка досягла встановленого законом віку, апріорі вважається психічно здоровою і здатною до свідомих дій, тобто, у визначенні чинного законодавства, дієздатною.

Таким чином, початково психічне здоров`я особи не підлягає доведенню. Доводити необхідно наявність хворобливого психічного розладу і певний стан здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи.

Обов`язковість призначення експертизи для визначення психічного стану здоров`я, передбачена нормами ст. 109 ЦПК України.

Отже, вирішуючи даний спір суд повинен встановити психічний стан заповідача в момент вчинення заповіту, тобто чи розуміла ОСОБА_5 значення своїх дій та чи могла керувати ними в цей момент. Висновок про тимчасову недієздатність сторони правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Суду не надано переконливих та беззаперечних доказів того, що станом на 05 лютого 2014 року ОСОБА_5 перебувала на обліку у лікаря-психіатра, а так само не надано доказів визнання особи недієздатною чи обмеженою в дієздатності.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину, суд декілька разів призначав судово-психіатричну експертизу (в даному випадку посмертну судово-психіатричну експертизу) за клопотанням позивача, однак така експертиза не була проведена, позивач повідомила суду, що не має коштів для проведення такої експертизи.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Комунальне некомерційне підприємство «Новомосковський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» на запит суду повідомило, що ОСОБА_5 була одноразово оглянута лікарем-психіатром 03.12.2015 року, тобто за спливом більше, ніж півтора роки після посвідчення оскаржуваного заповіту.

Оцінюючи подані суду докази, слід дійти до висновку, що наявність психічного захворювання у ОСОБА_5 було виявлене лише 03.12.2015 року.

Наявність психічного захворювання, через яке особа не могла усвідомлювати значення своїх дій на момент посвідчення заповіту 05.02.2014 року, судом не знайдено, а показання свідків про психічних стан здоров`я не може бути належним та допустимим доказом, в розумінні ЦПК України.

Так, підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Таким чином, обставини, з якими закон пов`язує застосування ч.1 ст.225 ЦК щодо недійсності заповіту не знайшли свого підтвердження, оскільки підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій і керувати ними, а в основу рішення суд не може покласти, як беззаперечний доказ лише показання свідків та одноразовий огляд лікаря-психіатра після вчинення правочину.

Стаття 212 ЦПК зазначає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом із тим доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про відсутність беззаперечних доказів того, що в силу психічного стану здоров`я, на момент посвідчення заповіту - 05 лютого 2014 року ОСОБА_5 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Пунктом 4 статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Таким чином, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України, та покладає такі витрати на позивача.

Керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , треті особи - Новомосковська державна нотаріальна контора приватний нотаріус Новомосковського нотаріального округу Шевченко Г.В., про визнання недійсним заповіту від 05 лютого 2014 року, складеного ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Ганню Василівною, зареєстрованого в реєстрі за № 190.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контора, юридична адреса - Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Паланочна, 5.

Третя особа - приватний нотаріус Новомосковського нотаріального округу Шевченко Ганна Василівна, місцезнаходження: 51200 Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Сучкова, 31.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сорока О.В.