Ухвала

22 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 127/18666/18

провадження № 61-12579ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Вінницької міської ради на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 червня

2021 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Вінницька міська рада, про встановлення порядку користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

23 липня 2021 року Вінницька міська рада звернулася до Верховного Суду

з касаційною скаргою на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від

25 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 червня

2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк, зокрема, для подання касаційної скарги у новій редакції,

у якій необхідно зазначити підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та яка відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, додати до неї копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Скаржника повідомлено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

На виконання вимог наведеної ухвали Верховного Суду Вінницька міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу у новій редакції, в якій як на підставу касаційного оскарження посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України (суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16, від 01 листопада 2017 року у справі

№ 6-2454цс16; суд апеляційної інстанції належним чином не повідомив про дату, час

і місце судового засідання ОСОБА_6 ; судом першої та апеляційної інстанції недостатньо досліджені фактичні обставини).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі (є аналогічними) предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (див. постанови Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18), від 29 травня 2018 року у справі № 305/1180/15-ц (провадження № 14-82цс18), від

16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц (провадження № 14-285цс18), від

23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

У справі, що переглядається, предметом позову є вимога співвласника нерухомого майна до інших співвласників про встановлення порядку користування присадибною земельною ділянкою. Підстави позову: неможливість встановлення порядку користування земельною ділянкою в позасудовому порядку та здійснення її приватизації у зв?язку з не оформленням правовстановлюючих документів одним із співвласників. Суди встановили, що власник 1/20 частки у справі спільної власності помер, спадщина якого прийнята спадкоємцем, проте не оформлена. Рішенням районного осуду здійснений поділ житлового будинку між співвласниками. Межі присадибної земельної ділянки, якою користуються сторони, узгоджені із суміжними землевласниками та землекористувачами. Задовольняючи позовні вимоги, суди керувались статтями 81, 120 Земельного кодексу України в редакції Закону від

25 жовтня 2001 року № 2768-III, 337 ЦК України та висновками проведених у справі судових земельно-технічних експертиз.

У справі № 6-841цс16 предметом позову євимога співвласника нерухомого майна до іншого співвласника про встановлення порядку користування земельною ділянкою. Підстави позову: з метою отримання у власність частини земельної ділянки, яка відповідає належній позивачу частині будинку, він замовив документацію із землеустрою, проте відповідач відмовився погоджувати схему розподілу, надану землевпорядним підприємством. Сторони не можуть у добровільному порядку досягти згоди щодо порядку користування земельною ділянкою. Верховний Суд України у цій справі, передаючи її на новий розгляд до суду першої інстанції, вказав, що суди не встановили, яким чином фактично користувались власники земельною ділянкою, не звернули уваги на доводи позивача про те, що зазначений варіант користування земельною ділянкою порушує його право на користування належним йому, але не відбудованим гаражем, від якого хоча й залишився лише фундамент, але який значиться в технічному паспорті забудови. При цьому суди не встановили, чи мав позивач вільний доступ до гаража без визначеного порядку користування земельною ділянкою або при встановленому на підставі домовленості співвласників порядку користування земельною ділянкою, урахувавши можливість його відтворення та обслуговування, і чи зберігається таке право позивача при обраному судом варіанті розподілу земельної ділянки. З наведеного вбачається, що за однакових фактичних обставин суд касаційної інстанції неоднаково застосував одні

й ті самі норми матеріального права - статтю 88 та частини другу і четверту статті 120 ЗК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень

у подібних правовідносинах.

У справі № 6-2454цс16предметом позову є вимога співвласника нерухомого майнапро виділення в натурі частини житлового будинку, встановлення порядку користування земельною ділянкою. Підстави позову: між сторонами склався порядок користування будинком. Верховний Суд України у цій справі, передаючи її на новий розгляд до суду першої інстанції, зробив висновок, що суди вирішуючи спір в частині вимог про встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою не встановили фактів, які підлягають встановленню у справі, зокрема наявність між попередніми співвласниками будинку угоди про порядок користування спірною земельною ділянкою, порядок користування земельною ділянкою з моменту набуття сторонами прав на земельну ділянку та наявність чи відсутність згоди обох сторін на такий порядок. Поза увагою суду залишився й той факт, що частки кожного

з співвласників нерухомого майна в натурі не виділялись. При цьому судами узагалі не вказано межі земельних ділянок, якими сторони мають користуватися.

Таким чином зміст постанов Верховного Суду України від 15 травня 2017 року

у справі № 6-841цс16, від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16 свідчить, що висновок щодо застосування норми права викладений у наведених постановах не

у подібних правовідносинах, а доводи касаційної скарги Вінницької міської ради фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд

є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Посилання скаржника на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (пункт

1 частини третьої статті 411 ЦПК України) не є самостійною підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки заявлена у касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, не визнана обґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Тлумачення пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України свідчить, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, якщо учасник справи був не повідомлений про судовий розгляд і такий учасник саме свою касаційну скаргу обґрунтовує такою підставою.

Тому посилання Вінницької міської ради на пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України щодо не повідомлення про судовий розгляд ОСОБА_6 не є підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки ОСОБА_6 касаційної скарги не подавала і про таку підставу не заявляла.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

З огляду на зазначене, недоліки вказані в ухвалі Верховного Суду від 16 серпня

2021 року не усунуто.

Відповідне невиконання вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги унеможливлюють вирішення питання про відкриття касаційного провадження

у справі.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

За змістом статті 185 ЦПК України, якщо скаржник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається скаржнику.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції

з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги.

З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від

19 грудня 1997 року).

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 127,185, 260, 390, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Вінницької міської ради на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Вінницька міська рада, про встановлення порядку користування земельною ділянкою, вважати неподаною та повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснощоков