ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6113/21 Справа № 229/7460/19 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі. Позовна заява мотивована тим, що 15.07.1982 року позивач була прийнята на роботу в Ясинуватську дистанцію сигналізації і зв`язку Донецької залізниці. 06.04.2009 року Ясинуватська дистанція сигналізації і зв`язку Донецької залізниці перейменована у Ясинуватську дистанцію сигналізації і зв`язку ДП «Донецька залізниця». 08.07.2016 року ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». 08.07.2016 року Ясинуватська дистанція сигналізації і зв`язку ДП «Донецька залізниця» реорганізоване шляхом злиття у виробничий підрозділ «Ясинуватська дистанція сигналізації і зв`язку структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Наказом від 17.03.2017 року №236/ДНД було встановлено початок простою з 20.03.2017 року, згідно п. 8 наказу працівникам нараховувалась заробітна плата за час простою, але з березня 2017 року відповідач припинив виплату заробітної плати без повідомлення причин. Згідно з наказом від 10 липня 2017 року № 8799/ДН-ос з 17 липня 2017 року її було звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. При звільненні повний розрахунок за період з березня по липень 2017 року з нею не було проведено.

Враховуючи вищезазначене, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року у розмірі 19 664,55 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 4069,78 грн, винагороду за підсумками роботи за 2016 рік в розмірі 52,5% від окладу в сумі 1519,87 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 1495,45 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в сумі 351,88 грн.

Вирішено питання стосовно судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

АТ Українська залізниця своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалось.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, за наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до копії трудової крижки ОСОБА_1 № 8105166, позивач 15.07.1982 року була прийнята на роботу в Ясинуватську дистанцію сигналізації і зв`язку Донецької залізниці. 06.04.2009 року Ясинуватська дистанція сигналізації і зв`язку Донецької залізниці перейменована у Ясинуватську дистанцію сигналізації і зв`язку ДП «Донецька залізниця». 08.07.2016 року Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». 08.07.2016 року Ясинуватська дистанція сигналізації і зв`язку ДП «Донецька залізниця» реорганізоване шляхом злиття у виробничий підрозділ «Ясинуватська дистанція сигналізації і зв`язку структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Згідно з наказом від 10 липня 2017 року № 8799/ДН-ос з 17 липня 2017 року позивача було звільнено на підставі п.1 ч.1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, про що у трудовій книжці зроблено запис, з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, компенсації за 45 днів відпустки .

Встановлено, що відповідно до довідки від 26.05.2020 року №859/2, котра видана структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» позивачу була нарахована та виплачена заробітна плата за період з січня 2017 року по березень 2017 року, останнє нарахування в березні 2017 року в сумі 1880,63 грн, та після обов`язкових утримань - 1495,45 грн, яка не отримана позивачем відповідно до листа відповідача від 26.05.2020 року №859. У подальшому у зв`язку з втратою контролю території, відсутністю первинної документації нарахування заробітної плати та виплата позивачу не здійснювались.

Суд встановив, що відповідно до наказу від 17.03.2017 року №236/ДНД структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» з 20.03.2017 для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції встановлено простой.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність заборгованості із виплати заробітної плати у відповідача перед позивачем у зазначеному розмірі 19 664,55 грн; в матеріалах справи відсутні належним чином оформлені розрахунково-платіжні відомості позивача та інші документи з обліку праці та заробітної плати за спірний період; наданий позивачем розрахунок заробітної плати не є належним доказом, оскільки не містить необхідних реквізитів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

За змістом статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу .

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19) висловила правову позицію, що АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації АТ «Укрзалізниця» (21 жовтня 2015 року).

Згідно зі статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною першою статті 113 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який проводиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Положеннями статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій.

Тому, як вірно зазначив суд першої інстанції, сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Відповідно до статті 10 Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу того, що жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та даний обов`язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини, колегія суддів зазначає наступне.

З 20 березня 2017 року фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей, трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Тому, унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин, котрі є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.

Таким чином, оскільки позивач знаходилася з відповідачем в трудових відносинах, а відповідач є правонаступником ДП «Донецька залізниця» та при звільненні не отримала нараховану їй заборгованість із заробітної плати, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо отримання нарахованої, але не виплаченої заробітної саме у розмірі 1495,45 грн.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

Компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати є складовою частиною заробітної плати (додаткова заробітна плата).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Згідно з указаним Порядком, у разі затримки виплати компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Таким чином, законодавством передбачена компенсація у випадку невиплати нарахованої заробітної плати.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 351,88 грн, котра розрахована із суми заборгованості по заробітній платі у сумі 1495,45 грн.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: В.С.Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю.Петешенкова