КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-вк/824/209/2021
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2021 року місто Київ

справа №824/182/21

Київський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду цивільних справ - Борисової О.В.

за участю секретарів судового засідання: Савлук І.М., Сакалош Б.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні заяву Латвійської Республіки в особі Державної канцелярії Латвійської Республіки про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного центру з врегулювання інвестиційних спорів від 17 березня 2021 року, ухвалене в місті Вашингтон у складі голови арбітражного трибуналу - пані Вера ван Хаутте, арбітра - пана Марка А.Кантор, арбітра - професора Др.Рольфа Кніпера у справі МЦВУС №АРБ/17/5ОСОБА_1 проти Латвійської Республіки,-

В С Т А Н О В И В:

29 липня 2021 року Латвійська Республіка в особі Державної канцелярії Латвійської Республіки звернулася до Київського апеляційного суду із заявою, в якій просила:

визнати та надати дозвіл на виконання арбітражного рішення Міжнародного центру по врегулюванню інвестиційних спорів у справі МЦВУС №АРБ/17/5 ОСОБА_1 проти Латвійської Республіки;

видати виконавчий лист на примусове виконання арбітражного рішення Міжнародного центру по врегулюванню інвестиційних спорів у справі МЦВУС №АРБ/17/5ОСОБА_1 проти Латвійської Республіки.

В обгрунтування вимог заяви посилався на те, що рішення Міжнародного центру з врегулювання інвестиційних спорів від 17 березня 2021 року у справі МЦВУС №АРБ/17/5за позовом ОСОБА_1 до Латвійської Республіки вирішено, що позивач ОСОБА_1 має сплатити відповідачу Латвійській Республіцісуми (і) 250,000 доларів США за вирахуванням суми, що відшкодовується Секретаріатом МЦВІС, і (іі) 3,223,212.40 євро щодо витрат, понесених у зв`язку із цим арбітражем.

Вказував, що

предметом арбітражного провадження у страві МЦВУС №АРБ/17/5були вимоги ОСОБА_1 до Латвійської Республіки, які випливали з начебто порушення Латвійською Республікою її зобов`язань за угодою між Урядом України та Урядом Латвійської Республіки про сприяння та взаємний захист інвестицій від 24 липня 1997 року.

Зазначав, що ОСОБА_1 , зокрема, стверджував, що Латвійська Республіка порушила свої зобов`язання за статтями 2, 3 та 5 вказаної Угоди у зв`язку із інвестиціями ОСОБА_1 в металургійний завод у Латвійській Республіці відомий як Liepajas Metalurgs.

Посилався на те, що підставою для зазначеного арбітражного провадження була арбітражна угода укладена в письмовій формі між Латвійською Республікою та ОСОБА_1 . Зазначена угода була укладена у формі публічної пропозиції Латвійської Республіки, що міститься в пункті а) частини 2 статті 8 Угоди між Урядом України та Урядом Латвійської Республіки про сприяння та взаємний захист інвестицій та прийняття цієї пропозиції ОСОБА_1 здійсненного шляхом подання до МЦВІС заяви про арбітражне вирішення спору від 30 грудня 2016 року.

Вказував, що арбітражне рішення стало результатом рішення арбітражного трибуналу припинити арбітражне провадження у зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 наказу арбітражного трибуналу про надання забезпечення відшкодування витрат Латвійської Республіки у зв`язку із арбітражним провадженням.

Зазначав, що рішення Міжнародного центру з врегулювання інвестиційних спорів від 17 березня 2021 року набрало законної сили, однак боржником у добровільному порядку не виконано.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та на виконання вимог ч.4 ст.477 ЦПК України було направлено боржнику копію заяви Латвійської Республіки в особі Державної канцелярії Латвійської Республіки про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного центру з врегулювання інвестиційних спорів від 17 березня 2021 року у справі МЦВУС №АРБ/17/5 та запропоновано останньому надати в місячний строк можливі заперечення щодо цієї заяви.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року призначено заяву до розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду на 27 вересня 2021 року о 11.00 год.

17 вересня 2021 року від ОСОБА_1 до Київського апеляційного суду надійшли заперечення на заяву, в яких останній просив відмовити у задоволенні заяви. Посилався на те, що підставами для відмови у задоволенні заяви Республіки Латвія є те, що при прийнятті спірного рішення не була дотримана погоджена сторонами арбітражна процедура, а відтак виконання та визнання вказаного рішення буде порушувати публічний порядок України, частиною якого в Укріїні є передбачений Конституцією України принцип справедливого судового захисту порушених прав. Вказував, що розподіл витрат та їх стягнення має відбуватися після розгляду справи по суті та із врахуванням рішення, яке визначає, на користь якої сторони воно прийнято, в залежності від обсягу задоволених вимог розподіляються і судові витрати. Натомість у даній справі, спір вирішено не було, позовні вимоги ОСОБА_1 не розглянули, однак витрати відповідача з нього стягнули, а тому вважає, що таке рішення не може відповідати принципу справедливості.

В судовому засіданні представник заявника заяву підтримав та просив її задовольнити.

Представники боржника повторно не з`явилися в судове засідання, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені (т.2 а.с.38, 43). Від представника боржника ОСОБА_2 надійшло клопотання, в якому останній просив відкласти розгляд справи на іншу дату, у зв`язку з тим, що він є представником, який обізнаний із матеріалами справи та суттю спору, однак перебуває на самоізоляції з огляду на ту обставину, що як виявилось станом на 18 жовтня 2021 року він мав ще один безпосередній контакт з хворою на коронавірус СОVID-19 особою, своїм колегою ОСОБА_3 , який має позитивний результат аналізу ПЛР тесту. Вказував, що зданий ним тест на наявність коронавірус СОVID-19 11 жовтня 2021 року є негативним, проте його контакт з хворим на коронавірус ОСОБА_3 мав місце 13 жовтня 2021 року, тобто, вже після здачі ним тесту 11 жовтня 2021 року. Зазначав, що наразі, він має чітко виражені симптоми гострого распіраторного захворювання, а отже, враховуючи зазначене вважає за доцільне утриматись від участі в судовому засіданні з метою упередження зараження учасників справи. Вказував, що зазначені ситуація була виявлена вранці 18 жовтня 2021 року і у ОСОБА_1 відсутня можливість спрямувати в судове засідання іншого представника.

Суд відхиляє клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки як вбачається з клопотання про відкладення розгляду справи, воно було здане 18 жовтня 2021 року о 13.08 год. до відділу прийому громадян Київського апеляційного суду особисто представником боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . Доказів того, що ОСОБА_2 має симптоми гострого распіраторного захворювання до клопотання надано не було.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи боржник ОСОБА_1 має двох представників - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , останній подавав до суду апеляційної інстанції заперечення проти заяви, ознайомлювався з матеріалами справи, про що свідчить заява (т.2 а.с.1) та особисто був повідомлений про розгляд справи на 18 жовтня 2021 року о 15.00 год. (т.2 а.с.38), а відтак, боржник мав можливість забезпечити участь в судовому засіданні, яке призначене на 18 жовтня 2021 року свого представника ОСОБА_4 .

Крім того, представник боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надавав пояснення в судовому засіданні апеляційного суду щодо заяви та просив відмовити у її задоволенні.

Таким чином, зазначені підстави для відкладення розгляду справи визнані судом неповажними.

Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 24 липня 1997 року між Урядом України та Урядом Латвійської Республіки була підписана Угода про сприяння та взаємний захист інвестицій, яка була ратифікована Законом України «Про ратифікацію Угоди між Урядом України та Урядом Латвійської Республіки про сприяння та взаємний захист інвестицій» від 17 грудня 1997 року №735/97-ВР.

Частиною 1, пунктом а) частини 2 статті 8 вказаної Угоди передбачено, що будь-який спір, який може виникнути між інвестором однієї з договірних сторін та іншою договірною стороною у зв'язку з інвестицією на території цієї договірної сторони, має бути предметом переговорів між сторонами спору.

Якщо який-небудь спір між інвестором однієї договірної сторони та іншої договірної стороною не може бути таким чином урегульований на протязі шести місяців, інвестор має право подати справу на розгляд до Міжнародного Центру по Урегулюванню Інвестиційних Спорів (ICSID), враховуючи відповідні положення «Конвенції щодо Урегулювання Інвестиційних Спорів між Державами та громадянами інших Держав», відкритої для підписання у Вашингтоні (округ Колумбія) 18 березня 1965 року, якщо обидві договірні сторони приєдналися до цієї Конвенції.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Міжнародного центру з врегулювання інвестиційних спорів з заявою про арбітражне вирішення спору проти Латвійської Республіки від 30 грудня 2016 року.

17 березня 2021 року Міжнародним центром з врегулювання інвестиційних спорів в місті Вашингтон у складі голови арбітражного трибуналу - пані Вера ван Хаутте, арбітра - пана Марка А.Кантор, арбітра - професора Др.Рольфа Кніпера у справі МЦВУС №АРБ/17/5 ОСОБА_1 проти Латвійської Республіки було ухвалено рішення, яким припинено провадження без негативних наслідків та вирішено, що позивач ОСОБА_1 має сплатити відповідачу Латвійській Республіці суми (і) 250,000 доларів США за вирахуванням суми, що відшкодовується Секретаріатом МЦВІС, і (іі) 3,223,212.40 євро щодо витрат, понесених у зв`язку із цим арбітражем.

29 липня 2021 року Латвійська Республіка в особі Державної канцелярії Латвійської Республіки звернулася до Київського апеляційного судуз заявою про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного центру з врегулювання інвестиційних спорів від 17 березня 2021 року у справі МЦВУС №АРБ/17/5.

Порядок визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного центру з врегулювання інвестиційних споріврегламентується міжнародними договорами, у даному випадку Вашингтонською конвенцією про порядок вирішення інвестиційних спорів між державами та іноземними особами від 18 травня 1965 року, що ратифікована Україною 16 березня 2000 року, Законом України «Про міжнародний комерційний арбітраж» та главою 3 розділу ІХ ЦПК України.

Згідно з статтею 53 Конвенції про порядок вирішення інвестиційних спорів рішення арбітражу є зобов`язуючим для сторін і не підлягає апеляції або іншому способу оскарження, за винятком тих, які передбачені в цій Конвенції. Кожна з сторін зобов`язана підкоритись та здійснювати дії, що відповідають вимогам рішення арбітражу, за винятком випадків, коли виконання рішення було призупинено у відповідності з положеннями даної Конвенції.

Отже, арбітражне рішення є остаточним та обов`язковим для сторін, воно не виконано боржником в добровільному порядку.

Відповідно до статті 54 Конвенції кожна договірна держава визнає рішення арбітражу, яке прийняте у відповідності з цією Конвенцією в якості зобов'язуючого та яке забезпечує виконання грошових зобов'язань, покладених рішенням Арбітражу, в межах своєї території, так якби це було остаточне рішення судового органу цієї держави.

Сторона, зацікавлена у виконанні рішення Арбітражу на території договірної держави, повинна подати у відповідний судовий орган чи інший судовий орган влади, спеціально уповноважений на виконання такого роду дій такою Державою, копію рішення Арбітражу, завірену Генеральним секретарем. Кожна з Договірних держав повідомляє Генерального секретаря про судовий або інший орган державної влади, який уповноважений для цієї мети та про будь-які наступні зміни стосовно до таких органів.

Виконання рішення арбітражу буде здійснюватися у відповідності з законодавством про виконання судових рішень, які набрали чинності на території держави, де рішення підлягає виконанню.

Як вбачається зі змісту статей 53 та 54 Вашингтонської конвенції, оскарження арбітражного рішення прийнятого МЦВІС або відмова у його визнанні та приведенні до виконання можливе тільки у спосіб та на підставах передбачених лише самою Вашингтонською конвенцією.

Згідно з статтею 35 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражне рішення, незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається обов`язковим і при поданні до компетентного суду письмового клопотання виконується з урахуванням положень цієї статті та статті 36.

Визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу - це поширення законної сили такого рішення на територію України і застосування засобів примусового виконання в порядку, встановленому ЦПК України.

Статтею 478 ЦПК України та ст.36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» передбачено, що суд відмовляє у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо:

1) на прохання сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця сторона подасть суду доказ того, що:

а) одна із сторін в арбітражній угоді була якоюсь мірою недієздатною; або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а в разі відсутності такої вказівки, - за законом держави, де рішення було винесено; або

б) сторону, проти якої винесено рішення, не було належним чином сповіщено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення; або

в) рішення винесено щодо спору, не передбаченого арбітражною угодою, або такого, що не підпадає під її умови, або містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди; проте якщо постанови з питань, охоплених арбітражною угодою, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою, то та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, що охоплені арбітражною угодою, може бути визнана і виконана; або

г) склад міжнародного комерційного арбітражу або арбітражна процедура не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї держави, де мав місце арбітраж; або

ґ) рішення ще не стало обов`язковим для сторін, або було скасовано, або його виконання зупинено судом держави, в якій або згідно із законом якої воно було прийнято; або

2) якщо суд визнає, що:

а) відповідно до закону спір, з огляду на його предмет, не може бути переданий на вирішення міжнародного комерційного арбітражу; або

б) визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.

Тягар доведення наявності підстав для відмови у визнанні і виконанні арбітражного рішення покладається на сторону, яка заперечує проти заяви стягувача.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник звернувся до належного суду із заявою про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного центру по врегулюванню інвестиційних спорів від 17 березня 2021 року, у межах встановленого законом строку (стаття 475 ЦПК України), заявником до заяви долучено документи згідно з переліком, передбаченим статтею 476 ЦПК України, на час звернення заявника до суду із заявою рішення абітражу вступило в законну силу, було остаточним для сторін та підлягало виконанню.

Вирішуючи питання про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, суд не може оцінювати його правильність по суті чи вносити будь-які зміни до його змісту, а перевіряє лише дотримання строків звернення з клопотанням, дотримання вимог процесуального закону щодо його форми і змісту та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви.

Заперечуючи проти заяви, боржник ОСОБА_1 як на підставу для відмови у визнанні та наданні дозволу на виконання арбітражного рішення посилався на положення пунктів d) частини 1 та b) частини 2 статті V Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року («Нью-Йоркська конвенція»), а також на положення глави 3 розділу IX ЦПК України та ст.36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж».

Відповідно до пункту d) частини 1 статті V Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року у визнання і приведенні у виконання арбітражного рішення може бути відмовлено на прохання тієї сторони, проти якої воно направлено, тільки якщо ця сторона подасть компетентній владі за місцем, де порушене клопотання про визнання і приведення у виконання, докази того, що склад арбітражного органу або арбітражний процес не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такого, не відповідали закону тієї країни, де мав місце арбітраж.

Згідно з пунктом b) частини 2 статті V Конвенції визнання і приведення у виконання арбітражного рішення може бути також відмовлено, якщо компетентна влада країни, в якої порушено клопотання про визнання і приведення у виконання, знайде, що: визнання і приведення у виконання цього рішення суперечать публічному порядку цієї країни.

Разом з тим, статтею VII Нью-Йоркської конвенції передбачено, що її положення не зачіпають дійсності багатосторонніх або двосторонніх угод щодо визнання та приведення до виконання арбітражних рішень, укладених Договірними Державами, та не позбавляють жодну зацікавлену сторону права скористатися будь-яким арбітражним рішенням у тому порядку і в тих межах, які допускаються законом або міжнародними договорами країни, де запитується визнання та приведення до виконання такого арбітражного рішення. Право вибору для застосування багатосторонньої або двосторонньої угоди або національного закону у питаннях про визнання та надання дозволу на виконання арбітражних рішень належить стороні яка зацікавлена у визнанні та приведенні до виконання арбітражного рішення.

Як вбачається з матеріалів даної заяви про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного центру з врегулювання інвестиційних спорів від 17 березня 2021 року вона подана відповідно до положень Вашингтонської конвенції 1965 року. Вказана Конвенція не встановлює жодних підстав для відмови у наданні дозволу на виконання арбітражних рішень, прийнятих МЦВІС, а відтак доводи боржника з посиланням на Нью-Йоркську конвенцію суд відхиляє, оскільки Нью-Йоркська конвенція не застосовується до даних правовідносин.

Щодо доводів боржника про недотримання погодженої сторонами арбітражної процедури при прийнятті арбітражного рішення, зокрема, що: арбітражний трибунал припинив арбітражне провадження з підстав, не передбачених арбітражними правилами; арбітражний трибунал припинив арбітражне провадження, постановивши арбітражне рішення, а не видавши наказ; арбітражне рішення не є рішенням по суті, не описує висновків суду щодо позовних вимог, а тому порушує пп.і) п.1 ст.47 Арбітражних правил МЦВІС, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до статті 44 Вашингтонської конвенції будь-яка процедура арбітражного вирішення спору здійснюється згідно з положеннями цього розділу і, якщо сторони не домовились про інше, у відповідності з Правилами арбітражного вирішення спорів, що діють на момент, коли сторони погодились про арбітражний порядок розгляду спорів. У випадку виникнення процедурного питання, не врегульованого положеннями цього розділу або Правилами арбітражного розгляду спорів, або іншими правилами, про застосування яких сторони домовились, Арбітраж сам вирішуєтаке процедурне питання.

Згідно з статтями 43-45 Арбітражних правил МЦВІС якщо до винесення рішення сторони домовляються про врегулювання спору або припинення провадження іншим чином, Трибунал або Генеральний секретар, якщо Трибунал ще не сформований, на їх письмову вимогу, повинен у формі наказу затвердити припинення провадження у справі.

Якщо сторони подають Генеральному секретарю повний підписаний текст угоди про врегулювання спору і в письмовій формі попросять Трибунал включити таке врегулювання в арбітражне рішення, Трибунал може затвердити таке врегулювання у формі свого рішення.

Якщо сторона вимагає припинення провадження, суд або Генеральний секретар, якщо Трибунал ще не сформований, повинні у своєму наказі встановити термін, протягом якого інша сторона може заявити, чи заперечує вона проти припинення провадження. Якщо протягом встановленого строку не надано жодних заперечень у письмовій формі, вважається, що інша сторона погодилася з припиненням провадження, і Трибунал або, якщо необхідно, Генеральний секретар у своєму наказі затверджує припинення провадження. Якщо заперечення буде зроблено, провадження продовжується.

Якщо сторони не вчинять будь-яких дій у провадженні протягом шести місяців поспіль або протягом періоду, який вони узгодили між собою за згодою Трибуналу або Генерального секретаря, якщо Трибунал ще не сформований, вважається, що вони припинили провадження, і Трибунал або, якщо необхідно, Генеральний секретар, після повідомлення сторін, повинен у формі наказу затверджує припинення.

З системного аналізу наведених норм вбачається, що Арбітражними правилами не передбачено врегулювання наслідків для такого процедурного питання, як невиконання стороною процесуального наказу - ненадання стороною забезпечення витрат.

Разом з тим, як вбачається з рішення Міжнародного центру з врегулювання інвестиційних спорів від 17 березня 2021 року воно було ухвалено відповідно до ст.44 Вашингтонської конвенції, про що зазначено в п.3 розділу IV даного рішення.

Стаття 44 Вашингтонської конвенції надає Арбітражному трибуналу широкі повноваження вирішувати процедурні питання, які не врегульовані Вашингтонською конвенцією або Арбітражними правилами.

А відтак, Арбітражний трибунал відповідно до статті 44 Вашингтонської конвенції мав повноваження вирішити питання про припинення провадження без негативних наслідків, тобто діяв відповідно до погодженої сторонами арбітражної процедури.

Відповідно до статті 61 (2) Конвенції МЦВУС у разі арбітражного розгляду Трибунал, за винятком випадків, коли сторони домовляються про інше, оцінює витрати, понесені сторонами у зв'язку з розглядом справи, і вирішує, яким чином і ким ці витрати, збори та витрати членів Трибуналу та плата за користування приміщеннями Центру сплачуються. Таке рішення є частиною арбітражного рішення.

У п.п.148 п.3 розділу V рішення Міжнародного центру з врегулювання інвестиційних спорів від 17 березня 2021 року зазначено, що Арбітражний трибунал дійшов висновку, що, після того як він наказав припинити провадження, він не тільки має повноваження приймати рішення щодо питання розподілу витрат, яке сторони подали до нього, а також, що вимоги процесуальної справедливості щодо обох сторін, виправдовує прийняття такого рішення у формі арбітражного рішення.

Отже, прийняття арбітражним трибуналом арбітражного рішення, а не наказу не є порушенням арбітражної процедури погодженої сторонами.

Посилання боржника на те, що арбітражне рішення суперечить публічному порядку України суд відхиляє, виходячи з наступного.

Боржник у запереченнях вказував на те, що арбітражне рішення порушує право ОСОБА_1 на справедливий судовий розгляд його позовної заяви, не відповідає принципам розумності і справедливості, що суперечить публічному порядку України та порушує фундаментальні засади Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» у визнанні або у виконанні арбітражного рішення, незалежно від того, в якій державі воно було винесено, може бути відмовлено лише коли суд визначить, що: об`єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду за законодавством України, арбітражне рішення суперечить публічному порядку (orde public) України.

Під публічним порядком слід розуміти правопорядок держави, визначені принципи і засади, які становлять основу існуючого у ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості й основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо). Міжнародний публічний порядок будь-якої країни включає фундаментальні принципи і засади правосуддя, моралі, які держава бажає захистити навіть тоді, коли це не має прямого стосунку до самої держави; правила, які забезпечують фундаментальні політичні, соціальні та економічні інтереси держави (правила про публічний порядок); обов`язок держави з дотримання своїх зобов`язань перед іншими державами та міжнародними організаціями. Це ті незмінні принципи, які виражають стабільність міжнародної системи: у тому числі суверенітет держави, невтручання у внутрішні справи держав, не порушення територіальної цілісності тощо.

Під публічним порядком у цьому та інших випадках, коли незаподіяння йому (публічному порядку) шкоди обумовлює можливість визнання і виконання рішення, належить розуміти правопорядок держави, визначені принципи і засади, які становлять основу існуючого в ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості й основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо).

Правова концепція публічного порядку існує для того, щоб захистити державу від іноземних арбітражних рішень, які порушують діючі в державі фундаментальні принципи справедливості і правосуддя. Ці положення покликані встановити правовий бар`єр на шляху рішень, ухвалених всупереч кардинальним процесуальним і матеріально-правовим принципам, на яких тримається публічний і державний порядок. Вони також призначені не допустити можливість визнання та надання дозволу на виконання рішень, пов`язаних з корупцією чи неприпустимим невіглаством арбітрів.

Необґрунтована відмова у наданні дозволу на примусове виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду є свого роду блокуванням рішення і буде носити характер штучного нормативного бар`єру, який з точки зору міжнародного права є абсолютно недопустимим. Це блокування не тільки не відповідатиме цілям міжнародного арбітражу, але й буде порушувати законні права, які це арбітражне рішення може фактично надавати стягувачу в інших країнах.

Відмова у визнанні та наданні дозволу на примусове виконання на території України арбітражного рішення порушуватиме частину першу статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, становитиме втручання у право власності стягувача на присуджені грошові кошти (рішення у справі «Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece» від 09 грудня 1994 року.

Застереження про публічний порядок у загальному вигляді сформульоване у міжнародних конвенціях. Зокрема, у статті 6 Конвенції ООН про право, що застосовується до міжнародної купівлі-продажу товарів, від 15 червня 1995 року встановлено, що в кожній із держав, які домовляються, застосування права, визначеного цією Конвенцією, може бути виключено з мотивів публічного порядку. Таке ж правило встановлене у статті 18 Конвенції ООН про право, що застосовується до договорів міжнародної купівлі-продажу товарів від 22 грудня 1986 року.

Таким чином, головним завданням застереження про публічний порядок у міжнародному праві є вирішення колізій різних країн.

Об`єктом застереження про публічний порядок є міжнародні приватноправові відносини, а предметом - незастосування іноземного права, яке обране для регулювання цивільно-правових відносин з іноземним елементом, якщо його застосування порушує публічний порядок держави. У цьому разі застереження про публічний порядок врегульовує самостійну сферу суспільних відносин, яка не залежить від сфери міждержавних відносин.

Враховуючи вищенаведене, посилання на порушення публічного порядку може мати місце тільки у випадках, коли виконання іноземного арбітражного рішення несумісне з основами правопорядку держави.

Як вбачається з матеріалів справи, суть Арбітражного рішення про визнання та виконання якого заявляється у даній справі, полягає в тому, щоб стягнути з боржника суми в (і) 250,000 доларів США за вирахуванням суми, що відшкодовується Секретаріатом МЦВІС, і (іі) 3,223,212.40 євро щодо витрат, понесених заявником у зв`язку із арбітражем.

Арбітражне рішення не суперечить публічному порядку України, її незалежності, цілісності, самостійності та недоторканості, конституційним правам, свободам, гарантіям, оскільки це рішення ухвалено виключно стосовно боржника як фізичної особи та поширює свою дію тільки на боржника ОСОБА_1 .

Враховуючи вищенаведені положення законодавства, посилання на публічний порядок можуть мати місце тільки у випадках, коли виконання іноземного арбітражного рішення несумісне з основами правопорядку держави.

Стороною боржника не доведено, що визнання та виконання рішення Міжнародного центру з врегулювання інвестиційних спорів від 17 березня 2021 року вплине на суспільні, економічні та соціальні основи діяльності держави України або в результаті його виконання будуть вчинені дії, які прямо заборонені законодавством України або заподіюють шкоду суверенітету чи безпеці держави України.

Встановлено, що рішення не суперечить арбітражній угоді, є обов`язковим для сторін, не було скасовано.

З огляду на викладене, суд вважає, що сторона боржника ОСОБА_1 не підтвердила існування визначених ст.36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» та ст.478 ЦПК України підстав для відмови у задоволенні заяви про визнання та надання дозволу на виконання рішення МЦВІС.

Згідно з ч.ч.1, 6 ст.479 ЦПК України за результатами розгляду заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу суд постановляє ухвалу про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу або про відмову у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу за правилами, встановленими цим Кодексом для ухвалення рішення.

Якщо в рішенні міжнародного комерційного арбітражу суму стягнення зазначено в іноземній валюті або валютах, суд, який розглядає це клопотання, вказує в своїй ухвалі суму стягнення у валюті, зазначеній в рішенні міжнародного комерційного арбітражу, а за заявою стягувача суд визначає суму стягнення в національній валюті України за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали.

З огляду на те, що судом не встановлено підстав для відмови у визнанні та наданні дозволу на виконання рішення Міжнародного центру з врегулювання інвестиційних спорів від 17 березня 2021 року у справі МЦВУС №АРБ/17/5, тому заява Латвійської Республіки в особі Державної канцелярії Латвійської Республікипро визнання та надання дозволу на виконання даного рішення підлягає задоволенню.

Відповідно, слід видати виконавчий лист на примусове виконання рішення Міжнародного центру з врегулювання інвестиційних спорів від 17 березня 2021 року у справі МЦВУС №АРБ/17/5.

Також, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Латвійської Республіки в особі Державної канцелярії Латвійської Республіки підлягає стягненню 1189,50 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст.141, 268, 477- 479 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву Латвійської Республіки в особі Державної канцелярії Латвійської Республіки про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного центру з врегулювання інвестиційних спорів від 17 березня 2021 року, ухвалене в місті Вашингтон у складі голови арбітражного трибуналу - пані Вера ван Хаутте , арбітра - пана Марка А.Кантор, арбітра - професора Др.Рольфа Кніпера у справі МЦВУС №АРБ/17/5ОСОБА_1 проти Латвійської Республіки - задовольнити.

Визнати і надати дозвіл на виконання рішення Міжнародного центру з врегулювання інвестиційних спорів від 17 березня 2021 року, ухвалене в місті Вашингтон у складі голови арбітражного трибуналу - пані Вера ван Хаутте , арбітра - пана Марка А.Кантор, арбітра - професора Др.Рольфа Кніпера у справі МЦВУС №АРБ/17/5ОСОБА_1 проти Латвійської Республіки.

Видати виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користьЛатвійської Республіки (місто Рига) суми (і) 250,000 (двісті п`ятдесят тисяч) доларів США за вирахуванням суми, що відшкодовується Секретаріатом МЦВІС, і (іі) 3,223,212 (три мільйони двісті двадцять три тисячі двісті дванадцять) євро 40 (сорок) центів щодо витрат, понесених у зв`язку з арбітражем.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Латвійської Республіки в особі Державної канцелярії Латвійської Республіки, місцезнаходження: Латвійська Республіка, LV-1520, місто Рига, бульвар Брівібас, 36 судові витрати зі сплати судового збору за подання заяви про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу (МЦВІС) у розмірі 1189 (одна тисяча сто вісімдесят дев`ять) грн. 50 (п`ятдесят) коп.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту ухвали.

Ухвала суду якщо вона не була оскаржена в апеляційному порядку, набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 21 жовтня 2021 року.

Суддя: О.В. Борисова