Постанова

Іменем України

21 жовтня 2021 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/13174/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

в складі судді Журавського В.В.

від 08 липня 2021 року

у цивільній справі №359/1685/19 Бориспільського міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, про стягнення з ОСОБА_2 половини коштів за договором позики, укладеним ним під час шлюбу в інтересах сім`ї, а саме в сумі 78 000,00 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що на час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 вони придбали квартиру АДРЕСА_1 за ціною у розмірі 308 11,00 грн. Спір про поділ вказаної квартири був вирішений в судовому порядку та судовим рішенням встановлено, що дана квартира придбана частково за рахунок особистих коштів ОСОБА_2 у розмірі 177 803,00 грн і частково за рахунок запозичених коштів за договором позики від 05.04.2014 у розмірі 156 000 грн. Також судовим рішенням встановлено обставини укладення договору позики в інтересах сім`ї.

Зазначив, що отримані в борг грошові кошти він повернув у повному обсязі за рахунок своїх особистих коштів, тоді як ОСОБА_2 будь-якої участі в погашенні боргу за договором позики не приймала та компенсувати половину витрат на погашення позики у добровільному порядку відмовляється, у зв`язку з чим і звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 липня 2021 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачка подала до суду апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного і всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що на момент звернення до суду позивач не набув право вимоги до неї щодо виконання боргового зобов'язання за договором позики від 05.04.2014, а також того, що сума, яка може бути стягнута, розрахована невірно. Зокрема, щодо невірно обрахованої суми боргу, скаржник стверджувала, що при придбанні квартири було використано лише 130 309,00 грн отриманих в борг коштів, оскільки квартира коштує 308 112,00 грн, а особисті кошти позивача - 177 803,00 грн.

На думку ОСОБА_2 , за таких обставин, з неї не може бути стягнуто більше ніж 65 154,50 грн. Додала, що невірно розрахована сума позовних вимог також призвела до невірно розрахованого розміру судового збору, який за оскаржуваним рішенням підлягає стягненню з неї.

Щодо передчасного звернення позивача до суду з даним позовом зазначила, що на момент звернення з позовом ОСОБА_2 не набув права вимоги до неї на стягнення частини коштів, які він отримав у борг за договором позики від 05.04.2014, оскільки строк виконання за цим договором ще не настав.

Вказувала, що судом безпідставно не застосовано до даних правовідносин положення ч. 3 ст. 1049 ЦК України та не взято до уваги, що допустимим доказом повернення отриманих в борг коштів може бути лише документ, що підтверджує зарахування грошової суми на банківський рахунок позикодавця. А розписка про повернення грошових коштів не є належним доказом повернення грошових коштів, яка до того ж не містить всіх необхідних реквізитів для ідентифікації сторін, що підписали розписку про повернення коштів.

Судом порушено положення п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України в частині сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, таке порушення, на думку відповідачки, полягає в тому, що судом не вирішено її клопотання про витребування доказів та зазначено в рішенні суду мотивів відмови в задоволенні даного клопотання.

Крім того, зауважила, що вона подавала клопотання про витребування від відповідних органів відомості про доходи позивача, оскільки на підставі цих доказів нею заперечувалися обставини дострокового погашення ОСОБА_2 боргу за договором позики, з огляду на його майновий стан.

За наведених обставин просила скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 липня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_2 подав відзив, в якому посилаючись на необґрунтованість доводів відповідачки, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Спір у даній справі не належить до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; ціна позову не перевищує сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а відтак справа розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 05 лютого 1998 року по 12 січня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування сторін у шлюбі - 05 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 156 00,00 грн.

В свою чергу, за умовами договору позики, ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти до 05 квітня 2024 року.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 25 квітня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Хміль Т.М., зареєстрованого в реєстрі за №1153, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 308 112,00 грн,

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя встановлено обставини, що квартира АДРЕСА_2 придбана, в тому числі за рахунок грошових коштів у розмірі 156 000,00 грн, запозичених за договором позики від 05 квітня 2014 року.

Вказане рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18.10.2018 змінено постановою Київського апеляційного суду від 23.01.2019, а саме в частині визначення часток сторін в порядку поділу майна подружжя та визнано за ОСОБА_2 право власності на 423/2000 частини квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_2 - 1577/2000 частини.

Постановою Верховного Суду від 17.02.2021 рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18.10.2018 та постанову Київського апеляційного суду від 23.01.2019 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ автомобіля та гаражу скасовано та справа в цій частині направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині постанова Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року залишена без змін.

В постанові Верховного Суду встановлено, що договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 05 квітня 2014 року, укладений в інтересах сім`ї, а отримані в борг грошові кошти у розмірі 156000 гривень, витрачені на придбання спірної квартири.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 виконав свої зобов'язання за договором позики та повернув отримані ним в боргу кошти в сумі 156 000,00 грн, що підтверджується розпискою про повернення грошей від 05.01.2019.

Суд першої інстанції, встановивши вищенаведені обставини, застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини (ст. 60, 61, 70 СК України, ст. 544 ЦК України), та врахувавши, що згідно правових висновків, висловлених Верховним Судом, за зобов`язаннями, які виникають із правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, подружжя несе солідарний обов`язок з виконання такого зобов`язання, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

До того ж, як правильно зазначив суд в мотивувальній частині рішення, що заперечення відповідачки про те, що при придбанні квартири було використано лише 130 309,00 грн із запозичених коштів не заслуговують на увагу, оскільки судовими рішеннями у іншій справі, в якій участь брали сторони, встановлено обставини, що саме грошові кошти в розмірі 156 000,00 грн отримані ОСОБА_2 в борг за договором позики були використані в інтересах сім'ї, а саме на придбання квартири. Доказів протилежного матеріали справи не мстять.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь та самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд першої інстанції також правомірно визнав необґрунтованими доводи відповідачки, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо надання позивачем неналежного доказу про повернення суми боргу позикодавцю. Як правильно зазначив суд в мотивувальній частині рішення, що за приписами ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою, зокрема в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, тобто в даному випадку грошей.

Крім того, за приписами ч. 1 та ч. 3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Як вже вказувалося вище, в матеріалах справи міститься розписка про повернення ОСОБА_2 боргу в сумі 156 000,00 грн, отриманого за договором позики від 05.04.2014, укладеного з ОСОБА_3 .

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розписка про повернення грошових коштів є належним доказом повернення боргу за договором позики.

Посилання в апеляційній скарзі, що така розписка не містить всіх необхідних реквізитів, як то адрес та/або паспортні дані, дат народжень та/або реєстраційних даних облікових карт платників податків не спростовують самої суті розписки, оскільки в останній зазначено ПІБ сторін договору позики, а також вказано дату отримання ОСОБА_2 в борг коштів (05.04.2014) і суму коштів, які повертаються (156 000,00 грн).

Отже, суд першої інстанції врахував доводи ОСОБА_2 , викладені у відзиві на позовну заяву, щодо невірно обрахованої суми грошових коштів та доводи щодо надання позивачем неналежних доказів про повернення коштів за договором позики, надав таким доводам належну правову оцінку та дійшов правильного висновку про необґрунтованість цих доводів.

З огляду на викладене, аналогічні доводи, викладені в апеляційній скарзі не потребують додаткового правового аналізу, а тому не приймаються до уваги суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що строк виконання зобов'язання за договором позики не настав, а тому звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом є передчасним.

Як вже вказувалося вище, 05.04.2014 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого отриману в борг суму коштів у розмірі 156 000,00 грн ОСОБА_2 повинен повернути до 05.04.2024.

Відповідно до ч. 2 ст. 1049 ЦК України, позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Також, за змістом статті 531 ЦК України, боржник має право виконати свій обов'язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

В пункті 2 договору позики від 05.04.2014 сторони погодили, що позика може бути повернута достроково. Тобто, в договорі відсутні умови, які забороняють виконання зобов'язання з повернення коштів достроково.

З наведеного слідує, що повернення ОСОБА_2 достроково коштів за договором позики відповідає вимогам закону та умовам, встановлених договором. Відтак, доводи апеляційної скарги щодо передчасного звернення позивача до суду з даним позовом є неспроможними та відповідно не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права щодо не вирішення клопотання про витребування доказів та не зазначення мотивів відмови в задоволенні такого клопотання в рішенні суду. Однак, таке порушення судом першої інстанції норм процесуального права не є підставою для скасування рішення суду, оскільки це порушення не призвело до неправильного вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач періодично не працював та не мав джерела доходів, у зв'язку з чим не міг повернути кошти за договором позики, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки за наявності в матеріалах справи належних доказів на підтвердження повернення позивачем отриманих у борг коштів не мають значення обставини щодо його майнового стану. Тобто, при встановленні факту повернення боргу за договором позики враховуються лише обставини наявності у позичальника доказу виконання зобов'язання, яким може бути розписка.

Фактично, наведені в апеляційній скарзі доводи є майже аналогічними доводам, викладеним відповідачкою у відзиві на позовну заяву, яким суду першої інстанції надав належну правову оцінку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального права, а тому відстуні підстави для його скасування.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат між сторонами.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець