КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/7834/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики у розмірі 10 000 доларів США, що еквівалентно 225 800 гривень, відповідно до курсу НБУ, суму інфляційних збитків у розмірі 43 973 грн. 65 коп. та 3% річних у розмірі 10 857 грн. 60 коп., документально підтверджені судові витрати. В ході судового розгляду позивачка збільшила позовні вимоги і окрім заявлених до стягнення сум просила суд стягнути з відповідача на свою користь також інфляційні збитки в розмірі 45 861 грн. 04 коп. та 3% річних у розмірі 12 835 грн. за період від 03.06.2017 року до 18.01.2019 року відповідно до курсу НБУ.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що 26.10.2015 року вона позичила ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 10 000 доларів США строком на три місяці, проте він уникнув виконання зобов`язання з повернення коштів в обумовлені розпискою строки, почав ховатися і уникати зустрічей.

Внаслідок уникнення відповідачем ОСОБА_1 протягом подальших двох років від повернення коштів ОСОБА_2 була вимушена звернутися за захистом своїх прав в судовому порядку.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 10 000 доларів США, що становить 225 800 грн. за курсом НБУ станом на 26.01.2016 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні збитки у розмірі

89 834 грн. 69 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних у розмірі 23 692 грн. 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 580 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував тим, що представник позивача - адвокат Дем`яненко М.В. 17.11.2018 року направив поштовим зв`язком на ім`я відповідача вимогу про повернення коштів за договором позики від 26.10.2015 року, проте ця вимога так і не була отримана відповідачем, оскільки він не проживає за вказаною у вимозі адресою: АДРЕСА_1 , про що він неодноразово повідомляв суд (а.с.157).

Також, суд першої інстанції помилково визначив строк повернення боргу - 26.01.2016 року, оскільки ця дата є тримісячним строком з дати складання розписки, а не з дати вимоги позивача про повернення боргу.

При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачка розрахувала суми інфляційних збитків та 3% річних за період від 25.10.2015 року, тобто ще до передачі грошей у борг відповідачу, до 18.01.2019 року та помилково стягнув розраховані позивачкою суми в повному обсязі.

Отже, строк повернення боргу для відповідача повинен був наступити лише через три м`ясяці після пред`явленої позивачем вимоги, проте з відповідною вимогою до відповідача позивачка не зверталася, а відповідно не відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім того, в матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги від 01 червня 2017 року, що був укладений між позивачкою та її представником, адвокатом Дем`яненко М.В.

Пунктом 1.2. цього договору визначені повноваження адвоката, які надаються йому позивачкою, однак, не надано адвокату Дем`яненко М.В. повноваження або права вимагати повернення боргу за договором позики від 26.10.2015 року, сторонами якого є позивачка та відповідач.

Також, звертає увагу суду на те, що вимога від 17.11.2018 року про повернення коштів за договором позики від 26.10.2015 року була направлена на ім`я позивачки та подана суду після 12.09.2018 року, тобто після закінчення встановленого судом строку, а тому такий письмовий документ не повинен прийматися та розцінюватися судом як доказ.

Крім того, вищевказана вимога була підготовлена та направлена неповноважним на це представником позивачки тільки 26.10.2015 року, то відповідно, виключно від її дій залежала її подача у встановлений судом строк. Відтак стягнення суми боргу, інфляційних збитків та 3% річних з відповідача за період від 25.10.2015 року до 18.01.2019 року не ґрунтуються на вимогах закону.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача інфляційні витрати, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише національна валюта України - гривня, тоді як іноземна валюта, яка передбачена умовами договору, індексації не підлягає.

Звертає увагу на те, що між позивачкою та відповідачем був укладений договір позики у іноземній валюті - доларах США, а тому така позика не підлягає індексації, відповідно, стягнення з відповідача інфляційних збитків відбулося внаслідок порушення судом норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представник ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказує, що в ході судового розгляду було встановлено наступні фундаментальні юридичні факти, а саме: факт позики ОСОБА_2 . 26 жовтня 2015 року ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 10 000 доларів США, строком на три місяці, до 26 січня 2016 року, факт неповернення відповідачем ОСОБА_1 грошових коштів позивачу ОСОБА_2 і факт умисного ухилення ОСОБА_1 від виконання вказаного цивільно-правового зобов`язання (позики), які були підтверджені належними і допустимими доказами, дослідженими в ході судового розгляду.

Представник відповідача не надав суду жодного доказу на підтвердження своєї правової позиції, яка ґрунтувалася нібито на факті необізнаності відповідача ОСОБА_1 про необхідність повернення ним грошових коштів позивачу ОСОБА_2 , від 2015 року.

Вважає, що таким чином відповідач ОСОБА_1 ніяк не міг одночасно роками судитися з позивачкою ОСОБА_2 оспорюючи позику і одночасно не знати, що він повинен повернути цю позику позивачці ОСОБА_2 .

Станом на 02 червня 2017 року сума позики в розмірі 10 000 доларів США (225 800 гривень) відповідно до курсу НБУ відповідачем ОСОБА_1 не була повернута, чим порушено зобов`язання і цей факт знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду.

Вказує, що відповідач достовірно знав і знає до сих пір (від жовтня 2015 року до серпня 2021 року), тобто вже 6 років, що він обманом заволодів грошима позивача ОСОБА_2 і тепер під різними штучними приводами намагається уникнути цивільно - правової відповідальності з повернення коштів.

Наряду з письмовими вимогами, від кінця 2015 року позивачем ОСОБА_2 було на словах пред`явлено тисячу усних вимог відповідачу ОСОБА_1 про повернення коштів, тобто про виконання зобов`язання, якого він уникав усіма можливими засобами.

Вважає, що об`єктивно доведено в ході судового розгляду те, що відповідач ОСОБА_1 має сплатити на користь позивача ОСОБА_2 суму боргу за позикою, 3% річних та інфляційні збитки.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що строк повернення коштів було встановлено до 26.01.2016 року, проте станом на 02.06.2017 року сума позики в розмірі 10 000 доларів США, що еквівалентно 225 800 грн. відповідно до курсу НБУ ОСОБА_1 не повернута.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що відповідно до розписки, складеної 26.10.2015 року особисто відповідачем ОСОБА_1 на ім`я позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_1 отримав в борг суму коштів в розмірі 10 000 доларів США, строком на три місяці, які він зобов`язався повернути за першою вимогою (т.1, а.с.7).

В матеріалах справи містяться письмові повідомлення з вимогою до ОСОБА_1 повернути ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США (т.1, а.с.155-156).

Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили факт, що позивачка ОСОБА_2 вимагала протягом останніх чотирьох років повернути кошти в сумі 10 000 доларів США, які вона позичила 26.10.2015 року своєму знайомому ОСОБА_1 , а останній уникав під різними приводами свого обов`язку повернути ОСОБА_2 кошти. ОСОБА_1 уникав зустрічей, спілкування, навіть умисно не забирав поштові відправлення на свою адресу.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначені вимоги до форми договору позики: договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно до правової позиції постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і, залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки.

У відповідності до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 530 ЦК України встановлює, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом першої інстанції встановлено, що строк повернення коштів було - 26.01.2016 року.

Станом на 02.06.2017 року сума позики в розмірі 10 000 доларів США, в еквіваленті складає 225 800 грн., у відповідності до курсу НБУ відповідачем ОСОБА_1 не повернута.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Стаття 625 ЦК України зазначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на наступні обставини.

Так, 26 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів, на підтвердження якого відповідачем було складено розписку, згідно якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, та зобов`язався їх повернути за вимогою кредитора протягом трьох місяців.

Тобто, сторони визначили строк повернення позики - три місяці з моменту вимоги ОСОБА_2 , а не з моменту укладення договору, як зазначала позивачка звертаючись до суду з позовом та здійснюючи розрахунки боргу.

Відповідно до абз.2 ст.1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Вказане вище повністю узгоджується з правовою позицією, що викладена у Постанові ВСУ від 18.10.2017 року (справа №6 - 1662цс17).

Як вбачається з матеріалів справи, 17 листопада 2018 року представник ОСОБА_2 - адвокат Дем`яненко М.В. направив на ім`я ОСОБА_1 вимогу про повернення коштів за договором позики від 26 жовтня 2015 року, проте матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, що ця вимога була отримана відповідачем.

Крім того, як зазначає апелянт та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 вимога не була отримана, оскільки він не проживає за вказаною у вимозі адресою: АДРЕСА_1 , про що він неодноразово повідомляв суд.

Суд першої інстанції також помилково визначив строк повернення боргу - 26.01.2016 року, оскільки ця дата є тримісячним строком з дати складання розписки, а не з дати вимоги позивачки про повернення боргу.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Встановивши, що між сторонами виникли правовідносини на підставі розписки, за змістом якої ОСОБА_2 позичила ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 10 000 доларів США, суд першої інстанції помилково застосував до таких грошових зобов`язань положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити.

Також, в порядку ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 089 грн. 90 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 089 (п`ять тисяч вісімдесят дев`ять) грн. 90 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 жовтня 2021 року.

Головуючий:

Судді: