Справа № 369/7432/20
Провадження № 2/369/1673/21
РІШЕННЯ

Іменем України

25.10.2021 Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Дубас Т.В.,

при секретарях судових засідань Мазурик Д.С.,

за участю представників позивача Коротенко Є.О. , ОСОБА_2 ,

представника відповідача Федоренко О.П. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, та зняття з реєстрації за місцем проживання та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 , в якому просив суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що житловий будинок за спірною адресою належить йому на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, також зазначив, що відповідач, будучи зареєстрованою у вказаному будинку з березня 2019 року, жодного дня в будинку не мешкала. Метою реєстрації ОСОБА_5 в будинку були лише ті обставини, що їй, як громадянці Республіки Молдова, необхідна була реєстрація для подовження терміну дії посвідки на проживання в Україні, тому ОСОБА_6 (дружина позивача) звернулась до позивача з проханням зареєструвати сестру в будинку.

Викладені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із цим позовом.

Ухвалою судді від 19.06.2020 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

20.10.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначила, що будинок за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_4 та рідній сестрі відповідача, ОСОБА_6 . Вказаний житловий будинок був придбаний у період зареєстрованого шлюбу подружжям. З 15.03.2019 відповідач була зареєстрована в будинку за згодою обох співвласників будинку. У 2020 році рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області в цивільній справі 369/14648/19 шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розірвано. На прохання сестри відповідач залишилася жити з нею та допомагала доглядати двох її неповнолітніх дітей, також ОСОБА_6 , як власник будинку, категорично заперечує відносно зняття її з реєстрації за спірною адресою, тому просила суд відмовити у задоволенні позову.

20.10.2020 до суду також від ОСОБА_5 надійшов зустрічний позов до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселенням, в якому вона просила суд: усунути перешкоди для неї у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкоди в користуванні зазначеним приміщенням та вселити її в житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Зустрічний позов ОСОБА_5 обґрунтувала тим, що житловий будинок за спірною адресою є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_6 , яка є її рідною сестрою.

ОСОБА_5 зазначала, що 15.03.2019 була зареєстрована в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , за згодою двох співвласників житлового будинку.

Позивач за зустрічним позовом вказувала, що після того, як ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (співвласники) розірвали в 2020 році свій шлюб, вона залишилась у вказаному приміщенні на прохання рідної сестри ОСОБА_6 , щоб допомагати їй доглядати двох її неповнолітніх дітей. У подальшому через конфліктну ситуацію сестра позивача за зустрічним позовом разом з дітьми переїхала проживати до Республіки Молдова.

Разом з тим, зі слів ОСОБА_5 , ОСОБА_4 з 29.04.2020 почав перешкоджати їй проживати за спірною адресою, взламав замки та замінив їх, встановив охоронну сигналізацію на житловий будинок, надати ключі від будинку їй відмовився.

Позивач за зустрічним позовом зауважила, що її сестра, співвласниця житлового будинку за спірною адресою, категорично заперечує проти зняття її з реєстрації за цією адресою.

Як вказувала ОСОБА_5 , відповідач за зустрічним позовом продовжує їй чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , тому вона звернулась до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 05.02.2021 зустрічний позов було прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою суду від 07.05.2021 було підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача - адвокат Коротенко О.Є. в судове засідання 12.07.2021 з`явилася. Первісний позов підтримала та просила суд його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечувала.

Представник відповідача - адвокат Федоренко О.П. в судове засідання 12.07.2021 з`явився. Проти вимог первісного позову заперечував та просив суд відмовити, зустрічний позов підтримав та просив суд задовольнити.

В судовому засіданні 12.07.2021 було оголошено перерву до 17 год. 00 хв. В подальшому учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.04.2009 між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, який було розірвано 25.11.2020, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями свідоцтва про шлюб та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.11.2020 у справі № 369/14648/19.

Під час вказаного шлюбу ОСОБА_4 було набуто у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, право власності на цей об`єкт зареєстровано 29.03.2016, номер запису про право власності 13994422, що вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

15.03.2019 ОСОБА_5 разом із ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та їх дітьми була зареєстрована за адресою вказаного житлового будинку як сестра дружини власника, що вбачається з відмітки у посвідці на постійне проживання ОСОБА_5 та з довідки виконавчого комітету Гатненської сільської ради № 330 від 20.05.2020.

Факт реєстрації відповідача за зустрічним позовом за спірною адресою підтверджуються також відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області.

З огляду на декларацію, посвідчену нотаріусом Республіки Молдова за реєстровим № 2-431, від 21.10.2020 ОСОБА_6 підтвердила обставини, викладені у зустрічній позовній заяві.

З листа Чабанівського ВП Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області № 23/109/1008-03/20 від 18.05.2020 вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звертались 29.04.2020 до органів поліції щодо того, що 29.04.2020 ОСОБА_4 почав чинити перешкоди в користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: зламав замки в будинку та замінив їх на інші, встановив охоронну сигналізацію на будинок та не надає ключі від будинку.

З наданих суду доказів (роздруківки із сайту «Судова влада», копії ухвал суду та відзиву, звернення до органів поліції) вбачається, що між ОСОБА_4 та його колишньою дружиною ОСОБА_6 існує спір щодо права власності на житловий будинок за спірною адресою.

Сторони визнають той факт, що ОСОБА_5 є рідною сестрою колишньої дружини ОСОБА_4 ОСОБА_6 .

З огляду на встановлені обставини у справі, суд вважає за необхідне проаналізувати законодавство та правові висновки Верховного Суду.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 316 ЦК встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч .1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Більш того, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З огляду на ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»:

місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;

реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення (постанова ВС від 09.12.2020 у справі № 209/2642/18).

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При цьому, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Тож при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, що по суті буде мати наслідком виселення, необхідно брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 (провадження N 14-64цс20).

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

З огляду на ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У відповідності з приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 496 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі, а також предмету та підстав позову суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_5 була вселена до спірного житлового будинку та була зареєстрована за його адресою як член сім`ї ОСОБА_4 , як сестра його дружини, а отже, має право на проживання за цією адресою.

ОСОБА_4 не надав суду доказів того, що до його звернення до суду ОСОБА_5 добровільно, за власним бажанням виселилася з житлового будинку за спірною адресою та більше там не проживає, її речі там відсутні.

Натомість матеріали справи містять докази того, що між ОСОБА_4 та його колишньою дружиною ОСОБА_6 існує спір про право власності на житловий будинок за спірною адресою, у зв`язку із чим має місце конфлікт між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 і її родиною.

Також з відповідей органів поліції вбачається, що ще до звернення ОСОБА_4 із позовом у цій справі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 звертались із заявами у зв`язку із тим, що позивач за первісним позовом чинить їм перешкоди у користуванні спірним житлом.

А отже, ОСОБА_5 не з власної ініціативи не користується спірним житлом, а у зв`язку із тим, що ОСОБА_4 перешкоджає їй у цьому.

З урахуванням зазначеного суд проходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову у повному обсязі.

У зв`язку із тим, що суд залишає первісний позов без задоволення, судові витрати ОСОБА_4 залишаються за ним.

Так як зустрічний позов підлягає задоволенню, суд стягує з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 сплачений нею судовий збір у розмірі 1 681,60 грн.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Враховуючи вищевикладене та правові висновки Верховного Суду, керуючись ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 29, 316, 317, 319, 328, 379, 383, 401-406 ЦК України, ст.ст. 71, 72, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 3-1 Перехідних та прикінцевих положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ст.ст. 4, 5, 12, 13, 23, 30, 76-82, 89, 141, 259, 263-268, 351, 352, 354, 496 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, та зняття з реєстрації за місцем проживання- відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселенням в житлове приміщення - задовольнити повністю.

Усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкоди в користуванні зазначеним приміщенням.

Вселити ОСОБА_5 в житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 1 681,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників:

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Туреччина, посвідка на постійне місце проживання в Україні: НОМЕР_1 , видана 27.10.2015, орган, що видав, 3201, РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка Республіки Молдова, посвідка на постійне місце проживання в Україні: НОМЕР_3 , видана 03.10.2018, орган, що видав, 3201, РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя: Т.В.Дубас