Постанова

Іменем України

19 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 199/987/20

провадження № 61-17499св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцева Вікторія Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцева В. М. про визнання недійсним договору дарування.

Позов мотивований тим, що позивачу на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі позивач разом з відповідачем та їх донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають з моменту її придбання, тобто з 21 квітня 2006 року та по теперішній час.

ОСОБА_3 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду, як фізичного, так і психологічного, з родичами відносини не підтримує. Зазначає, що після виявлення онкологічної хвороби відповідач почала консультуватися щодо приватної власності позивача у разі смерті останнього та спонукати одружитися з нею, не дивлячись на те, що до захворювання сторони проживали у цивільному шлюбі більше 13 років.

Під впливом вищезазначених подій та тяжких для позивача обставин останній дав згоду та 20 лютого 2018 року між сторонами укладено договір дарування, за яким позивач подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 68,4 кв.м, яка складається з: І - коридор, 2,3,6 - житлові кімнати, 4- туалет, 5- ванна, 7 - кухня, 8 - кладова, І - лоджія, ІІ - балкон.

Спірна квартира є єдиним його житлом, а договір дарування було укладено під впливом тяжких для нього обставин у вигляді прогресуючої хвороби і на вкрай невигідних умовах.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_3 просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою Вікторією Миколаївною 20 лютого 2018 року та зареєстрований у реєстрі за № 249 на підставі частини першої статті 233 ЦК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою Вікторією Миколаївною 20 лютого 2018 року та зареєстрований у реєстрі за №249.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840,80 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що визнання недійсним договору дарування ніяк не погіршує майновий стан ОСОБА_2 , оскільки, будучи безоплатним, цей договір призвів до набуття нею квартири без всяких витрат з її боку. Наслідки ж визнання договору дарування недійсним не вплинуть на неї негативно, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 продовжать перебувати в тому стані, в якому перебували тривалий час, проживаючи в спірній квартирі. Окрім цього, тяжкі обставини змусили позивача укласти договір дарування на вкрай невигідних для нього умовах.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що воля дарувальника ОСОБА_3 в оспорюваному правочині відповідала його дійсним намірам щодо розпорядження належним йому нерухомим майном. Наявність підстав, які б указували, що договір дарування укладений внаслідок тяжких обставин, при перевірці обґрунтованості заявлених вимог судом не встановлено і такі підстави позивачем не доведені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 , в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2020 року.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права без урахування висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 квітня 2016 року № 6-551цс16, згідно якого відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Суд апеляційної інстанції не обґрунтував своє рішення, не навів доводів критичного ставлення до аргументів позовної заяви, мотивування постанови не ґрунтується на конкретних доказах та фактах. Не дав оцінку тим обставинам, що після укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_3 продовжував проживати у спірній квартирі до позбавлення такої можливості, добровільна передача квартири фактично не відбулася.

Аргументи учасників справи

У грудні 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року без змін.

Відзив мотивований тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 квітня 2016 року № 6-551цс16, оскільки фактичні обставини у справах не є подібними.

У січні 2021 року ОСОБА_3 подав відповідь на відзив, підписаний представником ОСОБА_4 , в якому просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року та залишити в силі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 24 червня 2020 року, посилаючись на те, що суд першої інстанції зробив правильний висновок, однак суд апеляційної інстанції не врахував стан здоров`я та психоемоційний стан позивача на момент вчинення правочину та період після встановлення діагнозу і до вчинення оспорюваного правочину.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

У лютому 2021 року матеріали цивільної справи № 199/987/20 надійшли до Верховного Суду та 21 вересня 2021 року передані судді-доповідачу.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 01 грудня 2020 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року в справі № 6-551цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л. М. та зареєстрованого за № 2248.

В зазначеній квартирі позивач разом з відповідачем та їх донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають з моменту її придбання та по теперішній час.

10 серпня 2016 року укладений шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 18 грудня 2019 року розірваний.

20 лютого 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір дарування, за яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; визнання правочину недійсним.

Предметом спору у справі, що переглядається, є договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 лютого 2018 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарований), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою В. М., зареєстрований в реєстрі за № 249.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання вказаного договору дарування недійсним, ОСОБА_3 посилався на те, що спірний правочин укладено під впливом тяжких для позивача та його родини обставин і на вкрай невигідних умовах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 серпня 2021 року в справі № 754/16128/17 (провадження № 61-6436св21) зазначено, що «відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц, від 12 березня 2021 року у справі № 295/17488/15-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 333/1238/16-ц, що свідчить про сталість судової практики щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України».

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За положеннями частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд врахував, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір дарування укладений під впливом тяжкої для нього обставини, під час хвороби, на вкрай невигідних для нього умовах. Позивач, який оспорює правочин, мав довести, що за відсутності тяжкої обставини (хвороби та інших обставин) правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тому, на підставі зібраних у справі доказів дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування на підставі статі 233 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, оскільки фактичні обставини у цій справі є відмінними від обставин у справі, яка переглядається.

Доводи касаційної скарги про те, що судами першої та апеляційної інстанцій неповно та не всебічно досліджено обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, не надано оцінки доказам у справі, не наведено обґрунтованих мотивів відхилення доводу позивача, не перевірено наявності тяжких обставин в момент укладання спірного договору, є безпідставними та зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 серпня 2021 року в справі № 754/16128/17 (провадження № 61-6436св21) не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 , подану представником - адвокатом Баховським Михайлом Михайловичем, залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук