Справа № 490/9260/16-ц
н/п 2/490/2260/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва

у складі головуючого судді Шолох Л.М.

при секретарі судових засідань Росинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаїв цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № NKL0CC9TYZ0002 від 27 травня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і Банком Договір про що свідчить підпис відповідача у заяві.

У зв`язку з невиконанням умов договору станом на 16 серпня 2016 року відповідач має заборгованість за кредитним договором в розмірі 89263 грн. 35 коп., з яких 5831,68 грн. - заборгованість за кредитом, 5,66 грн. - заборгованість за відсотками, 2600,00 - грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 80826,01 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" суму боргу за кредитним договором № NKL0СС9ЕНZ0002 від 27.05.2011 року у розмірі 89 263 (вісімдесят дев`ять тисяч двісті шістдесят три) грн. 35 коп. та судовий збір в розмірі 1378 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.08.2019 року скасовано заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.11.2016 року та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

У період з вересня 2016 року по 20.01.2021 року справа перебувала в провадженні іншого складу суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2021 року визначено головуючого суддю Шолох Л.М.

Ухвалою від 26.01.2021 року справу прийнято до провадження судді Шолох Л.М. та ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач надав відзив в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач зазначає, що останній платіж ним було здійснено 26.09.2012 року, тому строк позовної давності сплив. А за такого просить застосувати строки позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.05.2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № NKL0CC9TYZ0002 від 27.05.2011 року, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 10000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

При цьому ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і Банком Договір про що свідчить підпис відповідача у заяві.

Проте відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 16.08.2016 року становить 89263 грн. 35 коп., з яких 5831,68 грн. - заборгованість за кредитом, 5,66 грн. - заборгованість за відсотками, 2600,00 - грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 80826,01 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Відповідно до розрахунку заборгованості наявного у матеріалах справи, відповідач починаючи з 27.05.2011 року до 16.08.2016 року активно користувався кредитними коштами, здійснюючи операції щодо зняття кредитних коштів та погашення кредитної заборгованості (останній платіж з поповнення рахунка відповідачем здійснено 20.08.2012 року).

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до якого відповідачу видано кредитну картку з кредитним лімітом.

Із наявних у матеріалах справи слідує, що АТ КБ «Приватбанк» виконав умови цього договору та надав відповідачу у користування кредитні кошти, а відповідач отримав у користування ці кошти, однак не виконав своїх зобов`язань щодо їх повернення, внаслідок чого утворилася заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 5831 грн. 68 коп. коп.

Враховуючи зазначене суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача тіла кредиту в розмірі 5831 грн. 68 коп. підлягають задоволенню.

Що стосується стягнення заборгованості за відсотками, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Заява позичальника № NKL0CC9EHZ0002 містить умову про те, що розмір відсотків за користування кредитом становить 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом.

Із розрахунку заборгованості слідує, що заборгованість відповідача за нарахованими відсотками складає 5,66 грн.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 5,66 грн. є обґрунтованими.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).

За змістом статтей 11, 202, 626 ЦК України договір є правочином.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені статею 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо правомірності включення умови про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, суд виходить з того, що в силу вимог статтей 47,55 «Про банки та банківську діяльність» (в редакції, чинній на час укладання між сторонами кредитного договору) Банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в законі. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

При цьому, за змістом п. 17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою визнається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

За змістом статті 1054 ЦК України надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком Банку із зустрічним обов`язком Позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування ним.

Оскільки послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин. Така дія як обслуговування кредитної заборгованості не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі №369/9293/15-ц, від 02.09.2019 року у справі №361/7528/17, від 09.12.2019 року у справі №524/5152/15-ц.

Позивачем не надано інформації які конкретно послуги включає обслуговування кредитної заборгованості крім встановлених частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», що надаються безоплатно, а також які здійснюються на власну користь банку.

Враховуючи наведене, оскільки відповідачу встановлено плату за управління кредиту, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд констатує, що положення пункту 4 (в межах позовних вимог) кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію в терміни та у розмірах, є нікчемними. Адже обслуговування кредитної заборгованості само по собі не є окремою послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», тому встановлення Банком в кредитному договорі комісії за обслуговування кредитної заборгованості обмежує права споживача-фізичної особи порівняно з правами, встановленими вказаним Законом, у зв`язку з чим така умова є нікчемною (недійсною в силу ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, вимога Банку про стягнення суми заборгованості за комісією у сумі за кредитним договором № KL0CC9EHZ0002 від 27.05.2011 року в розмірі 2600 грн. 00 коп., не підлягає задоволенню.

Що стосується стягнення з відповідача заборгованості за пенею то суд звертає увагу на те, що анкета заява позичальника № NKL0CC9EHZ0002 від 27.05.2011 року, підписана відповідачем, не містить інформації щодо погодженого розміру пені, які застосовується у разі невиконання чи неналежного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором.

Пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг, які передбачали сплату процентів не містять підпису відповідача, а отже, позивачем не доведено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодився на приєднання до цих Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, ознайомившись з ними.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач розумів саме ці умови та погодився з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів, пені та штрафу за користування кредитними коштами, саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому у цій справі не можна вважати Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Умови та правила надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», розміщені на сайті: www.privatbank.ua, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за пенею в розмірі 80826,01 грн. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Такі висновки узгоджуються з позицією Великої Плати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17.

Однак, відповідач у своєму відзиві наполягає на застосуванні наслідків пропуску позивачем строку позовної давності під час звернення до суду з даним позовом.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, закінчення позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною першою статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Також за домовленістю сторін позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена (частина перша статті 259 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Вивчивши матеріали справи суд дійшов висновку, що у даному випадку слід застосувати загальний строк позовної давності тривалістю три роки. Доказів щодо необхідності застосувати строку позовної давності іншої тривалості матеріали справи не містять.

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України).

Враховуючи те, що строк дії картки встановлено до 26 травня 2014 року, саме з цієї дати почався перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами банку про стягнення тіла кредиту та нарахованих до цієї дати, 26 травня 2014 року, інших платежів за кредитом.

Відповідно до приписів частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З виписки по рахунку (а.с. 84-86) слідує, що останній платіж щодо погашення простроченої заборгованості ОСОБА_1 здійснено 20.08.2012 року у сумі 279 грн. 37 коп. Після цього будь-яких зарахувань позивачем не здійснювалося, про що свідчить відповідна інформація, зазначена у графі «назва кореспондента». З цим позовом позивач звернувся до суду 15 вересня 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Підсумовуючи викладене, з огляду на закінчення строку позовної давності, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № NKL0CC9EHZ0002 від 27.05.2011 року у розмірі 89263,35 грн.

Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.257, 258,1054 ЦК України, ст. ст. 18,259,263-265, 284 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до Миколаївського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст складено 30.09.2021 року.

Суддя Л.М. Шолох