Справа № 450/2970/20 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1673/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 березня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що придбав з прилюдних торгів арештоване нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34.1 кв.м., житловою площею 22.1 кв.м., яка належала ОСОБА_3 . Після сплати вартості майна державним виконавцем видано акт про реалізацію предмета іпотеки від 31 серпня 2012 року, на підставі якого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Бризіцькою Г.П. видано свідоцтво про право власності та здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 . Зазначає, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні належним йому майном, відмовляючи добровільно надати доступ до квартири, чим порушує його право власності. Вказує, що через неправомірну поведінку відповідача він позбавлений можливості користуватися власним майном, яке він придбав в порядку виконання рішення судового рішення. З наведених підстав просить вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_3 чи інших осіб не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що Конституцією України гарантовано не тільки право на житло, свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше ніж за рішенням суду. Зазначає, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні майном, належним йому на праві власності, відмовляючи добровільно надати доступ до зазначеної квартири АДРЕСА_1 , чим порушує його права, як власника. Вказує, що сам факт заперечень відповідачем позовних вимог свідчить про чинення ним перешкод позивачу в користуванні належною йому квартирою. Зазначає, що звертався до Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області із заявою про усунення перешкод у користуванні квартирою, однак за результатами проведеної перевірки його заяви не виявлено ознак кримінального правопорушення, та надано йому відповідь, що факти, викладені у зверненні, містять ознаки цивільно-правового спору. Вважає, що обставини, викладені в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів лише через шість років після набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 , тривалий час не вчиняв жодних дій, спрямованих на усунення порушень свого права власності спірною квартирою, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки власник розпоряджається своєю власністю на власний розсуд. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження чинення відповідачем перешкод у здійсненні прав власника, що відповідач перешкоджає позивачу вселитися у належну йому на праві власності квартиру для проживання у ній.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 391 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст.. 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У відповідності до положень ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового інтересу.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, в тому числі, шляхом вселення.

У даній справі судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Належність спірної квартири на праві власності ОСОБА_1 підтверджується свідоцтвом, виданим 29.03.2013 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Бризіцькою Г.П., витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1802615 від 29 березня 2013 року, яким підтверджується реєстрація за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначені вище правовстановлюючі документи, які підтверджують належність спірної квартири на праві власності ОСОБА_1 , є чинними, незаконними в судовому порядку не визнавалися.

З довідки, виданої Зимноводівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області від 04.04.2019 року №1149 вбачається, що у спірній квартирі ніхто не зареєстрований, в тому числі і відповідач, ОСОБА_3 .

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 стверджував, що разом з сім`єю проживає у спірній квартирі, пояснити суду апеляційної інстанції з яких правових підстав він проживає у спірній квартирі, відповідач не зміг.

Матеріали справи не містять доказів надання згоди ОСОБА_1 на проживання у спірній квартирі ОСОБА_3 і його сім`ї.

Предметом даного позову є вимога власника до відповідача, інших осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом, проживати у квартирі.

Підставою позову є посилання позивача на належне йому право користування та розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у чиненні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності належних та допустимих доказів чинення відповідачем перешкод у користуванні позивачем спірною квартирою.

З пояснень ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції, суд встановив, що він проживає у спірній квартирі без відповідних правових підстав, згоди на проживання її власник не надавав, зареєстрованим у спірній квартирі він не значиться.

Отже, встановлена судом обставина, що позивач не може вселитися і проживати у спірній квартирі, яка є його приватною власністю, у якій без законних на те підстав проживає відповідач, який перешкоджає вселенню позивача, створює йому перешкоди у здійсненні своїх правомочностей як власника цієї квартири.

У зв`язку з цим порушене право позивача, як власника спірної квартири, підлягає захисту, в передбаченому ст. 391 ЦК України порядку, зобов`язання відповідача не чинити перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою шляхом його вселення, оскільки він як власник вправі проживати у спірній квартирі, користуватися нею.

Вселення позивача у належну йому на праві власності квартиру направлене на захист права власності позивача, який має намір проживати у спірній квартирі.

Заявою позивача від 15 травня 2019 року підтверджується, що ОСОБА_1 звертався до Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області щодо усунення перешкод у користуванні його квартирою, просив встановити факт ненадання йому доступу до майна.

Відповіддю Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області № 4782/42/02/14-19 від 22 травня 2019 року стверджується, що за результатами проведеної перевірки на підставі заяви від 15 травня 2019 року не встановлено ознак кримінального правопорушення, а факти, викладені у зверненні, містять ознаки цивільно-правового спору.

Колегія суддів не може погодитися з судом першої інстанції, який, як на підставу для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 покликається на те, що позивач набув право власності на вказану квартиру 29 березня 2013 року, а звернувся до правоохоронного органу лише 15 травня 2019 року, тобто через шість років, впродовж тривалого часу позивач не вчиняв жодних дій, спрямованих на усунення порушень свого права власності спірною квартирою з боку відповідача, оскільки, як вважає колегія суддів, таке право позивача не обмежене будь-яким строком.

Не можна погодитися з висновками суду першої інстанції про відсутність доказів на підтвердження чинення відповідачем перешкод ОСОБА_1 у здійсненні ним прав власника спірної квартири, оскільки факт заперечення ОСОБА_3 щодо самого позову про вселення, є доказом чинення таких перешкод.

З огляду на сам факт проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі без законних на це підстав, користування ним квартирою, заперечення щодо вселення ОСОБА_1 , як власника, у належну йому на праві власності квартиру, заперечення щодо задоволення позову ОСОБА_1 про вселення, на думку колегії суддів, свідчить про те, що ОСОБА_1 чиняться перешкоди у здійсненні ним права власності, складовими якого є право володіння, користування та розпорядження.

За вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , вважає підставними позовні вимоги про вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 , а також зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Позовна вимога ОСОБА_1 про зобов`язання інших осіб не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , не підлягає до задоволення, оскільки не стосується конкретного кола осіб, і такі до участі у розгляді справи не залучалися, а відтак не можуть бути зобов`язані до вчинення певних дій чи утримання від вчинення певних дій.

Заперечуючи щодо позову, ОСОБА_3 посилався на ст. 109 ЖК України, на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 28.11.2018 року у справі №754/4727/16-ц, провадження №61-25345св18, однак такі покликання відповідача не можуть братися до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони стосуються інших правовідносин, а саме, виселення, а предметом даного спору є вселення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 березня 2021 року - скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.10.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.