К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 жовтня 2021 року місто Київ

справа № 357/4004/19

апеляційне провадження № 22-ц/824/12991/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

за участю секретаря судового засідання: Федорчук Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Орєхова О.І. від 24 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 23 червня 2015 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого, він передав у власність останнього грошові кошти в розмірі 400 000 доларів США з кінцевим строком повернення позики до 1 липня 2016 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

ОСОБА_2 , як єдиний спадкоємець, що прийняв спадщину після померлого ОСОБА_4 , відмовляється в добровільному порядку повернути суму позики.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача суми позики в розмірі 400 000 доларів США, що еквівалентно 10 808 813 грн. 20 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що позивачем не надано суду доказів вартості спадкового майна, одержаного у спадщину ОСОБА_2 , а тому суд позбавлений можливості встановити, в яких межах вартості садкового майна у спадкоємця виник обов`язок перед позикодавцем. Крім того, позивач не звертався у встановлений статтею 1281 ЦК України шестимісячний строк із кредиторською вимогою ані до відповідача, як спадкоємця після померлого ОСОБА_4 , ані до нотаріуса, який відкрив спадкову справу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржник зазначає, що поза увагою суду залишилася та обставина, що він звертався з письмовими вимогами до ОСОБА_2 про повернення позики від 28 липня 2016 року та від 20 жовтня 2016 року, які були залишені відповідачем без задоволення. Відповідачем була подана заява про визнання позову, а тому суд повинен був задовольнити позов. Крім того, суд безпідставно залучив до участі у справі третю особу ОСОБА_3 і стягнув на його користь витрати на правничу допомогу.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 зазначає про необґрунтованість її доводів та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.Вказує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не надавались копії звернень до відповідача з вимогою про повернення позики, а тому такі докази не мають братися до уваги судом апеляційної інстанції. Рішення суду у даній справі безпосередньо впливає на права та обов`язки ОСОБА_3 , оскілки він є позикодавцем по інших договорах позики, укладеними з померлим ОСОБА_4 і відповідно має право вимоги до ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 підтримує її вимоги, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Зазначає, що позивач дійсно звертався до нього із заявами про повернення позики, які були залишені ним без задоволення.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити рішення суду без змін.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. З урахуванням положень частини 2 статі 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 23 червня 2015 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) укладено договір позики, за умовами якого останній позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 400 000 доларів США на строк до 1 липня 2016 року зі сплатою 3 % щомісячно.

Згідно пункту 4 договору позики грошові кошти в розмірі 400 000 доларів США отримані позичальником від позикодавця до моменту підписання договору в повному обсязі (том І а.с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 15 квітня 2016 року (а.с. 7).

21 липня 2016 року ОСОБА_2 , як спадкоємець п`ятої черги за законом після померлого ОСОБА_4 , звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т.А. із заявою про прийняття спадщини (том І а.с. 74).

З копії матеріалів спадкової справи № 13/2016, заведеної приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т.А. після померлого ОСОБА_4 , убачається, що єдиним спадкоємцем до майна померлого є ОСОБА_2 , оскільки інші спадкоємці ( ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 ) відмовилися від прийняття спадщини (том І а.с. 93, 95, 98).

14 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори із заявою-претензією до спадкоємців щодо повернення позики, наданою ОСОБА_4 в розмірі 20 000 доларів США (том І а.с.84).

20 вересня 2016 року ОСОБА_10 звернулася до нотаріальної контори із заявою-претензією до спадкоємців щодо повернення позики, наданою ОСОБА_4 в розмірі 10 000 доларів США (том І а.с. 87-88).

26 жовтня 2016 року ОСОБА_11 подано до нотаріальної контори заяву-претензію до спадкоємців щодо повернення позики, наданою ОСОБА_4 в розмірі 7 979 608 грн. (том І а.с. 103-135).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналізуючи наявну в матеріалах справи копію договору позики від 23 червня 2015 року, колегія суддів доходить висновку, що між сторонами склалися правовідносини, пов`язані з невиконанням позичальником умов договору позики (боргове зобов`язання).

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

У випадку смерті боржника його права і обов`язки за договором позики переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі (пункт 5 статті 1219, стаття 1282 ЦК України).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за борговим зобов`язанням за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення позики включаються до складу спадщини, то умови договору позики щодо строків її повернення не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.

Такі ж висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 17 квітня 2013 року в справі N 6-18цс13, від 8 квітня 2015 року в справі N 6-33цс15.

Разом з тим, у частині 2 статті 1281 ЦК України передбачено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (частина 4 статті 1281 ЦК).

Встановивши, що позивач, як кредитор, був обізнаний про смерть позичальника і не звертався до відповідача із письмовою вимогою про повернення позики, не подавав відповідну претензію нотаріусу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недотримання позивачем передбаченого статтею 1281 ЦК України шестимісячного строку пред`явлення вимоги, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Також суд правильно зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази обсягу і вартості спадкового майна, що перейшло у власність ОСОБА_2 після померлого ОСОБА_4 , а тому за вказаних обставин неможливо визначити в яких межах вартості спадкового майна виник обов`язок спадкоємця перед кредитором ОСОБА_1 .

Посилання у апеляційній скарзі на те, що позивачем дотримано вимоги статті 1281 ЦК України, оскільки він звертався до відповідача з письмовими вимогами про повернення позики від 28 липня 2016 року та від 20 жовтня 2016 року, на підтвердження чого додав відповідні копії листів, відхиляються колегією суддів.

Звертаючись до суду першої інстанції, позивачем не було подано відповідних копій письмових вимог від 28 липня 2016 року та від 20 жовтня 2016 року про повернення позики, адресованих ОСОБА_2 . Вказаних документів позивач не приєднував у якості доказів під час розгляду справи у суді першої інстанції, на їх наявність в суді не посилався.

При цьому позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина 1 статті 83 ЦПК України).

Відповідно до частини 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Колегія суддів звертає увагу, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом апеляційної інстанції доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача).

Однак, про наявність таких об`єктивних обставин скаржник у апеляційній скарзі не зазначає.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Ураховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для дослідження поданих скаржником нових доказів під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 20 жовтня 2020 року у справі №756/671/19.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем була подана до суду першої інстанції заява про визнання позову, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у задоволенні позову відхиляються колегією суддів, оскільки згідно з частиною 4 статті 206 ЦПК України суд не зобов`язаний приймати визнання позову у випадку, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

У даному випадку позовні вимоги є недоведеними, а тому позов не може бути задоволений лише з підстав визнання відповідачем позову.

Крім того, встановлені обставини справи дають підстави для висновку, що визнання відповідачем позову безпосередньо вплине на обсяг його зобов`язань, які виникли щодо інших кредиторів спадкодавця ОСОБА_4 , зокрема третьої особи ОСОБА_3 , а тому суд правомірно залишив таку заяву без задоволення.

З огляду на вищезазначене спростовуються посилання у апеляційній скарзі на безпідставність залучення до участі у справі третьої особи ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги про неправомірність стягнення з позивача на користь третьої особи витрат на правничу допомогу відхиляються колегією суддів, оскільки згідно пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких входять витрати на правничу допомогу), покладаються на позивача у випадку відмови у задоволенні позову.

Будь-яких аргументів щодо необґрунтованості розміру витрат третьої особи на правничу допомогу апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі

статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 жовтня 2021 року.

Головуючий Судді: