КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи 757/5305/13-ц
номер провадження №22-ц/824/5847/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.,
суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.,
при секретарі Довгопола А.В.
за участю: представник позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

третя особа: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Печерського районного суду м. Києва Писанця В.А.,

по цивільній справі № 757/5305/13-ц за позовом ОСОБА_5 , яка є правонаступником ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори Груша О.В., про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності.

в с т а н о в и л а :

У 2013 році ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання ( догляду), зазначаючи про те, що він є непрацюючим пенсіонером, інвалідом 2 групи, ветераном Великої вітчизняної війни та має вік 100 років. Є зареєстрованим та постійно проживаючим в м. Києві за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира на належала йому та дружині на праві спільної часткової власності. ІНФОРМАЦІЯ_1 дружина ( ОСОБА_7 ) померла. Після її смерті поруч з ним нікого не залишилося із близьких та рідних людей, на підтримку і допомогу яких він міг розраховувати. Тобто у віці 97 років він залишився фактично зовсім одиноким. Більше того, пережив важку психологічну травму, стан здоров`я його погіршився, зір який і до того часу був поганий, стрімко знизився. Без сторонньої допомоги він не мав достатніх фізичних сил, щоб навіть вийти із квартири в якій проживав. Єдиним засобом його існування була невелика пенсія, яка унеможливлювала хоча б задовільний рівень його проживання у побуті.

Відповідач по справі тривалий час була їх сусідкою і він дуже радів коли після смерті дружини вона продовжувала провідувати його, піклуватися, всіляко намагатися догодити своєю турботою та увагою, постійно пропонувала допомогу в різних побутових питаннях, після смерті дружини, які він змушений був вирішувати самостійно. Через 2, 5 місяців після смерті дружини ОСОБА_2 запропонувала йому укласти з нею договір довічного утримання. Обіцяючи, йому, що після укладення такого договору вона кожний день буде приїжджати до нього та в повному обсязі візьме на утримання, буде піклуватися, надавати постійну матеріальну допомогу, забезпечувати усім необхідним, зокрема продуктами харчування та ліками, слідкуватиме за станом здоров`я, а якщо виникне необхідність буде надавати усе необхідне не лише для його лікування у випадку захворювання, але й для відновлення здоров`я після одужання. Він погодився, і 03 грудня 2010 року договір довічного утримання ( догляду) було укладено.

Однак, незважаючи на обіцянки, а також нехтуючи умовами укладеного договору відповідач одразу ж після його укладення та ставши власником Ѕ частини квартири змінила ставлення до нього. Не надаючи щомісячно визначених умовами договору коштів ( п. 2.1 договору), а навпаки заявила, що він щотижнево повинен давати по 100 гривень нібито на придбання для нього продуктів харчування, так як вона та її чоловік втратили роботу, а тому не можуть допомагати матеріально. У подальшому сума була збільшена до 200 гривень на тиждень, про що він підписував розписки, які надавала йому відповідач та залишала в себе. Таким чином починаючи з 03 грудня 2010 року до лютого 2013 року він надав відповідачу грошові кошти на загальну суму майже 14 000 гривень.

Крім того, відповідач запропонувала покласти належні йому кошти (3 тисячі доларів США) на депозитний рахунок банку для отримання відсотків. Погодившись, він передав кошти і декілька місяців відповідач приносила йому по 80 гривень стверджуючи, що це відсотки за депозитом. А потім перестала робити і це.

Відповідач за два роки не створила для нього жодного разу умов та не допомагала йому прийняти ванну, або душ. Він змушений був самостійно прати, мити посуд, прибирати в квартирі, незважаючи на те, що стан здоров`я та вади зору не дозволяли йому вирішувати усі побутові проблеми якісно та належним чином. Він декілька разів повідомляв відповідача, що його не влаштовує таке ставлення, відсутність матеріального забезпечення, піклування та догляду про нього. Однак, його спроби не призвели до позитивних результатів, тому звертаючись до суду просив задовольнити заявлені вимог з підстав того, що відповідач скориставшись його безпорадним психологічним та фізичним станом та його довірою уклавши в 2010 році договір довічного утримання, наприкінці лютого 2013 року фактично перестала виконувати свої обов`язки визначені умовами договору.

ОСОБА_2 подала заперечення на позовну заяву, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів.

Зазначаючи, що з 1988 року вона проживала за адресою: АДРЕСА_2 , і її сусідами було подружжя ОСОБА_8 з якими вона спілкувалася. У 1991 році вона переїхала проживати за іншою адресою, але продовжувала підтримувати стосунки та навідувалась до них, вітала з святами. Після заміжжя, її чоловік також став спілкуватися, між ними склалися дуже добрі стосунки. Подружжя ОСОБА_8 саме запропонувало ним взяти опіку над ними пояснюючи це відсутністю у них дітей та близьких родичів. В подальшому ОСОБА_7 оформила заповіт на неї, і коли у 2009 році стан її здоров`я погіршився і вся турбота за літнє подружжям лягла на неї ( ОСОБА_2 ), так як ніякої сторонньої допомоги крім неї та чоловіка у них не було. Після смерті ОСОБА_7 в її підтримці та допомозі ОСОБА_6 нічого не змінилося. Вона і надалі кожного дня приїздила до нього, готувала їжу, здійснювала весь необхідний комплекс догляду за літньою людиною. І коли ОСОБА_6 відмовився від їх пропозиції щодо переїзду до них, то в жовтні 2010 року вона була змушена звільнитися з роботи заради забезпечення допомоги та щоденного догляду за ним.

Незадовго до смерті ОСОБА_7 вона дізналася про існування позашлюбної доньки у ОСОБА_6 з якою він більше 30 років не спілкувався і не мав ніяких зв`язків, а також наявності онуки, яка починаючи з 2012 року стала разом зі своїм чоловіком відвідувати діда. Після такого відвідування вона ( ОСОБА_2 ) стала помічати якусь роздратованість у поведінці ОСОБА_6 , намагання в будь-який спосіб показати незадоволення. І вже другого березня 2013 року, коли її чоловік замість неї поїхав, як завжди приготувати їжу ОСОБА_6 , останній разом зі своєю онукою заявив, що тепер догляд за ним буде здійснювати онука, відтак він більше не потребує їх допомоги. Всі її спроби дізнатись та пояснити таке його рішення наштовхувались на агресію та на безпідставні звинувачення на її свою адресу. Хоча вона не відмовлялася виконувати взяті зобов`язання по договору, ОСОБА_6 всіляко перешкоджає робити це, двері не відчиняє, спілкуватись відмовляється. У таких його діях вона вбачала спробу разом з онукою в будь-який спосіб позбавити її можливості в повному обсязі виконувати умови договору довічного утримання щоб мати можливість в судовому порядку на підставі ст.755 ЦК України розірвати договір довічного утримання.

ОСОБА_6 в особі свого представника 07 листопада 2013 року подав заяву про уточнення ( збільшення) позовних вимог, за результатами розгляду яких просив суд: розірвати договір довічного утримання, припинити право власності ОСОБА_2 на Ѕ частину квартири, відновити право власності ОСОБА_6 на Ѕ частину квартири та зобов`язати нотаріальну контору зняти заборону щодо відчуження квартири ( том 2 а.с.169).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року позовну заяву правонаступника ОСОБА_6 - ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про розірвання договору довічного утримання ( догляду) залишено без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

ОСОБА_5 як правонаступник ОСОБА_6 в 2018 році звернулася до суду першої інстанції з заявою про уточнення позовної заяви про розірвання договору довічного утримання ( догляду), де ставила питання щодо:

розірвання договору довічного утримання ( догляду) від 03 грудня 2010 року посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за № 11-12338 державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Грушею О.В.;

визнання за нею, ОСОБА_5 як процесуальним правонаступником та спадкоємцем ОСОБА_6 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим судовим рішенням, ОСОБА_5 , як правонаступник ОСОБА_6 звернулась з апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої просила рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Зокрема, щодо висновку відносно наданої довідки Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району міста Києва Липкижитлосервіс № 320 від 28 травня 2013 року. А саме, що вона отримана після того, як ОСОБА_6 самостійно оплатив всю заборгованість. Відтак, підтверджує, що протягом всього часу дії договору довічного утримання (догляду) відповідач ОСОБА_2 жодного разу не несла витрат по оплаті за електропостачання квартири.

Звертала увагу суду на те, що в первісному позові ОСОБА_6 вказувалось на невиконання відповідачем умов договору довічного утримання з моменту його укладання (03 грудня 2010 року) і до 13 березня 2013 року - дати пред`явлення позову до суду. А отже, всі дії ОСОБА_2 , а також подані нею документи, які складені або отримані поза межами цього строку, який входить до предмета доказування, є такими, що в розумінні приписів ст. 77,79,80 ЦПК України є неналежними, недостовірними, недопустимими доказами та такими, що не стосуються предмета доказування.

Попри вимог п.п. 2.1 та 2.2 договору, ОСОБА_2 не надавала ніякої матеріальної допомоги, що підтверджується відсутністю таких доказів у матеріалах справи. Водночас, суд першої інстанції поклав в обґрунтування рішення розписки, які були надані ОСОБА_6 , нібито на підтвердження виконання відповідачем умов договору в частині грошового утримання, що спростовується у особисто підписаному ОСОБА_6 позові, в якому він зазначав, що вважав розписки, які він підписував, розписками про надання грошей на придбання продуктів. Це є доказом того, що, користуючись вадами зору ОСОБА_6 , ОСОБА_2 с самого початку вводила його в оману щодо змісту підписаних ним розписок.

Крім того, встановлюючи те, що доказом виконання договору довічного утримання є квитанції про купівлю продуктів, товарів загального вжитку, будівельних матеріалів та побутової техніки, суд першої інстанції проігнорував аналіз всіх цих доказів, зокрема, те, що вказані в них продукти харчування та товари загального вжитку, придбані очевидно не ОСОБА_6 . Не взяті судом до уваги і докази щодо відсутності в квартирі ОСОБА_6 ремонту.

ОСОБА_2 звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів.

Вказувала на те, що ОСОБА_6 з кінця лютого 2013 року в односторонньому порядку відмовився від умов договору. У первісному позові відсутні будь-які згадки ОСОБА_6 про заборгованість за житлово-комунальні послуги, електроенергію, телекомунікаційні послуги. У наданих позивачем квитанціях про сплату за холодну та гарячу воду за лютий, березень 2013 року в сумі 100,66 грн. та 85,47 грн. відповідно (том 1 а.с. 39); квитанціях про сплату за телефон та телебачення за лютий, квітень 2013 року (том 1 а.с. 40,41) не зазначено наявності боргу за попередні місяці. З квітня 2013 року вона переказувала ОСОБА_6 поштою грошові кошти в сумі 1000 грн. оскільки він припинив спілкування.

Надані до суду розписки, є доказом того, що ОСОБА_2 виконувала свої зобов`язання належним чином та жодних претензій у ОСОБА_6 до неї не було. Вона, як викладач перукарського мистецтва вищого навчального закладу,була змушена звільнитись з роботи в жовтні 2010 року за ради можливості надавати ОСОБА_6 щоденну необхідну допомогу.

Надані чеки, які підтверджують понесені нею витрати на утримання та догляд, не містять всього обсягу придбаного, а більшість чеків не збереглися, адже вона не збиралась доводити те, що кожен день приходила до ОСОБА_6 , прибирала в нього, готувала їжу, прала йому, купувала ліки, викликала швидку допомогу, возила до лікарні, забирала його з лікарні та багато чого іншого, що підтверджується показами свідків, листом з лікарні. Наголошувала, що це саме той догляд, якого він дійсно потребував постійно, який йому надавався, і який не можливо оцінити в грошовому еквіваленті. Вони проводили багато свят разом, останнім доказом цього є святкування дома у ОСОБА_6 його 100 літнього ювілею. Вона з чоловіком намагалася створити всі умови для спокійного та достойного життя ОСОБА_6 , постійно спілкувалася з дільничим лікарем, а в разі захворювань викликала швидку допомогу, допомагала відвідувати районну лікарню, де завжди робилися записи в лікарняній картці, навіть в супроводі кого це відбувалося.

У судовому засіданні представник позивача підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Відповідач, представник відповідача та третя особа в справі ОСОБА_4 не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Інші учасники справи будучи належним чином повідомленими про розгляд справи в судове засідання не з`явилися. Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб що не з`явилися виходячи з положень ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що 03 грудня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Груша О.В., зареєстрований в реєстрі за № 11-12337.

За умовами договору позивач передав у власність належну йому на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , взамін чого відповідач зобов`язалася повністю утримувати позивача, надавати йому матеріальне забезпечення, (сплачувати комунальні платежі, електроенергію, телефон), догляд та необхідну допомогу, медичну допомогу та сплачувати ліки, а також забезпечити його довічне проживання в указаній квартирі. Вартість забезпечення, догляду та необхідної допомоги визначається сторонами у розмірі 1000 грн. в місяць.

Пунктом 2.1. договору довічного утримання передбачено, що матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись ОСОБА_6 , оцінюється сторонами в сумі 1000 грн.

Відповідно до довідки Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району міста Києва «Липкижитлосервіс» № 320 від 28 травня 2013 року за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 01 червня 2013 року заборгованість по квартплаті та комунальним послугам, в тому числі по газопостачанню відсутня.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції зазначав, що проаналізувавши умови п. 2 договору, де сторони чітко погодили спосіб грошового утримання ОСОБА_6 , дослідивши докази, надані сторонами, суд встановив відсутність підстав стверджувати про невиконання умов договору довічного утримання, що підтверджується квитанціями про купівлю продуктів, товарів загального вжитку, будівельних матеріалів та побутової техніки наданими відповідачем (том 1 а.с. 87-141), довідкою щодо відсутності заборгованості по квартплаті та комунальним послугам (том 1 а.с. 142), особистими розписками ОСОБА_6 , який підтвердив виконання умов договору в частині грошового утримання (том 1 а.с. 143-144).

Враховуючи, що договір довічного утримання являє собою не лише здійснення матеріального забезпечення, а й догляду за особою, яка його потребує. То, судом першої інстанції також не встановлено, що мало місце не виконання відповідачем умов договору в частині догляду за відповідачем, відтак відсутні підстави стверджувати про неналежне виконання ОСОБА_2 обов`язків, визначених договором.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався нормами ст. 628 ЦК України, якими передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частина 1 ст. 638 ЦК України передбачає, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов договору належать умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного вид), а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також всі види догляду (опікуання), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Відтак, договір довічного утримання являє собою не лише здійснення матеріального забезпечення, а й догляду за особою, яка його потребує.

У відповідності до п. 1 договору довічного утримання укладеного між сторонами 03 грудня 2010 року, ОСОБА_6 , як «відчужувач», передав, а ОСОБА_2 , як «набувач» отримала у власність 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 грудня 1993 року на умовах цього договору ( том 1 а.с. 12).

Як встановлено п. 2 договору: «Матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватися відчужувачу, оцінюється сторонами у сумі 1 000 (одна тисяча) гривень».

Крім того, п. 2.2 договору, окремо встановлено: « ОСОБА_2 зобов`язується повністю утримувати ОСОБА_6 , надавати йому матеріальне забезпечення, (сплачувати комунальні платежі, електроенергію, телефон), догляд та необхідну допомогу, медичну допомогу та сплачувати ліки, а також забезпечити його довічне проживання у вказаній квартирі. Вартість забезпечення, догляду та необхідної допомоги визначається сторонами в розмірі 1 000 (однієї тисячі) гривень в місяць».

Таким чином, окремими п. 2.1 та п. 2.2 договору встановлено, що загальна сума щомісячних матеріальних зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_6 складала суму розміром у 2 000 грн.

Згідно зі ст.610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із п.1 ч.1 ст.755 ЦК договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Пунктом 4.2 договору довічного утримання укладеного між сторонами 03 грудня 2010 року встановлено, що даний договір може бути розірваний за згодою сторін, а випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однієї із сторін - у судовому порядку.

Згідно до вимог ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором чи законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, з урахуванням доказів наданих сторонами, колегія суддів вважає, що, попри вимоги п.п. 2.1 та 2.2 договору довічного утримання, ОСОБА_2 не довела належне надання нею матеріальної допомоги в рахунок виконання умов договору, що підтверджується відсутністю таких доказів у матеріалах справи, беручи до уваги розписки ОСОБА_6 .

Остання за календарним часом розписка була датована ОСОБА_6 23 липня 2012 року. Зазначене свідчить про відсутність будь-яких доказів на виконання відповідачем умов договору довічного утримання після цієї дати, а, зокрема протягом 8-ми місяців до пред`явлення позову до суду, що свідчить про невиконання ОСОБА_2 умов договору в період часу з вересня 2012 року по березень 2013 року ( том 1 а.с. 144).

Докази надані на підтвердження здійснення відповідачем грошового переказу на суму 1000 грн., апеляційний суд не приймає до уваги, виходячи з того, що здійснені після подачі позову, тобто є такими, що не входять до предмету доказування. (том 2 а.с. 213-214).

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції поклав в обґрунтування рішення докази, поза межами періоду часу, який відноситься до предмету доказування і не звернув уваги на відсутність доказів виконання договору за вісім місяців що передували до звернення з позовом самого ОСОБА_6 .

Слід зазначити і про помилковість прийняття судом першої інстанції, як доказу довідки Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району міста Києва Липкижитлосервіс № 320 від 28 травня 2013 року на підтвердження відсутності заборгованості по комунальним платежам. Оскільки вона видана після звернення позивача з позовом до суду і не підтверджує своєчасність внесення коштів за послуги, як і відсутність заборгованості з моменту укладення договору довічного утримання, а лише констатує факт відсутності боргу, після звернення з позовом (том 1 а.с. 142).

Суд першої інстанції не проаналізував вказану довідку в сукупності з іншими матеріалами справи, зокрема, рахунком за електроенергію № 1719225 від 20 травня 2013 року та Загальною карткою із випискою з особового рахунку щодо використання ОСОБА_6 електроенергії від ПАТ «Київенерго». За даними графи «оплата» вбачається, що протягом часу з січня 2010 року по травень 2013 року, та станом на 20 травня 2013 року, тобто станом на час розгляду справи по суті, не сплачувались кошти за споживану ОСОБА_6 електроенергію ( том 1 а.с. 74-75, 76).

Відтак, слід дійти висновків щодо порушення умов договору довічного утримання допущених відповідачем і в частині оплати комунальних платежів, про що також зазначалось в позові ОСОБА_6 .

Щодо надання відповідачем послуг по утриманню шляхом придбання продуктів харчування, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки змісту квитанцій (чеків) про купівлю продуктів, які надавалися відповідачем на підтвердження виконання умов утримання за договором довічного утримання.

Так, серед наданих відповідачем чеків: 1)7 (сім) чеків на суму розміром у 1520,46 грн. (том 1 а.с. 107, 108, 110, 111) були оплачені ще до укладення договору довічного утримання від 03 грудня 2010 року, 2) 10 (десять) чеків на суму розміром у 1 340,01 грн. (том 1 а.с. 87, 88, 90, 102, 105, 106, 111, 112), на яких відрізана дата придбання та оплати товару та 3) 1 (один) чек від 04 березня 2012 року на суму розміром у 408,86 грн., в якому обрізаний перелік придбаних товарів (том 2 а.с. 98).

Зокрема, згідно наданих відповідачем чеків вбачається, що протягом 2-х років з часу укладення сторонами договору довічного утримання відповідачем були придбані: 27 пляшок горілки (том 1 а.с. 91, 92, 93, 95, 97, 102-106, 108, 109); 13 пляшок вина (том 1 а.с. 88, 91, 96, 97, 100, 102-104); 3 пляшки коньяку (том 1 а.с. 101, 106, 110), 4 пляшки шампанського (том 1 а.с.109, 87); 12 банок слабоалкогольних напоїв (том 1 а.с. 87-93, 104, 109), в тому числі 9 банок пива, 13 пачок цигарок (том 1 а.с. 90, 92, 96, 98, 99,106,108,111, 112); 11 банок кави (том 1 а.с. 88, 100-102, 104-106, 108, 112); 7 упаковок дитячого шоколаду (том 1 а.с. 87, 104, 109); кальмари (том 1 а.с. 87), креветки (том 1 а.с. 87), крабові клешні (том 1 а.с. 87), сухарики до пива (том 1 а.с. 111), чіпси (том 1 а.с. 100), соняшникове насіння (том 1 а.с. 87, 102, 110) тощо.

Також відповідачем були надані чеки, що засвідчують придбання товарів загального вжитку та побутової техніки на загальну суму 13 827,21 грн. (том 1 а.с. 118-120, 122-130), два чеки на суму 138,79 грн. (том 1 а.с. 122, 128) оплачені до укладення договору та як вже зазначалося вище, і не можуть відносяться до предмету розгляду в справі, а також мається 9 чеків, на яких відрізана дата, на суму розміром у 735,66 грн. (том 1 а.с. 123-126,128).

Надані чеки та квитанції також вказують на те, що ОСОБА_2 придбала для ОСОБА_6 : сумку для ноутбуку (том 1 а.с. 124), жіночу фєн-плойку для волосся (том 1 а.с. 125), 3 (три) керамічні каструлі (том 1 а.с. 128), сковорідку із мармуровим покриттям (том 1 а.с. 125), термос (том 1 а.с. 125), кухонні ваги (том 1 а.с. 128), телефон (том 1 а.с. 124), 5 вітальних листівок (том 1 а.с 118), фломастери, кольоровий папір, картон та пензлі для малювання (том 1 а.с. 122), повітряні кульки (том 1 а.с. 125), жіночі парфуми та жіночий кульковий дезодорант (том 1 а.с. 127 та а.с. 125), дитяча зубна паста (том 1 а.с. 120), жіночий шампунь для пошкодженого волосся із посіченими кінчиками (том 1 а.с. 126), подарункові пакети (том 1 ах. а.с. 128) тощо.

Аналізуючи вказані витрати, апеляційний суд бере до уваги пояснення ОСОБА_2 щодо відсутності умислу на збирання доказів по утриманню та виконанню укладеного договору.

Водночас, надані чеки не можуть свідчити про беззаперечність надання доказів щодо утримання і придбання продуктів харчування, з огляду на їх зміст.

Оскільки вказані докази є спірними, апеляційний суд у зв`язку зі смертю позивача вказує на неможливість пересвідчитись у їх достовірності.

Щодо придбання будівельних матеріалів, сторонами визнано і є беззаперечним фактом те, що ремонт у квартирі ОСОБА_6 за його життя до моменту звернення з позовом про розірвання договору довічного утримання (догляду) до суду відповідачем зроблено не було.

Тлумачення п.1 ч.1 ст.755 ЦК свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій.

Беручи до уваги підстави позову поданого безпосередньо особисто відчужувачем за життя, апеляційний суд, вважає такими що знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи обставини щодо відсутності доказів про виконання набувачем умов договору довічного утримання протягом 8-ми місяців до пред`явлення позову до суду, а саме, в період часу з вересня 2012 року по березень 2013 року, що також підтверджується доводами позову, з яким звернувся ОСОБА_6 .

Оскільки позов про розірвання договору довічного утримання пред`явлено за життя відчужувача, факт смерті відчужувача до вирішення справи судом допускає правонаступництво у спірних правовідносинах, тому оспорюваний договір довічного утримання може бути розірвано.

Колегія суддів, зважаючи на доведеність обставин неналежного виконання набувачем умов п.п. 2.1 та 2.2 договору, у відповідності до п. 4.2 договору доходить висновку щодо задоволення вимог позивача про розірвання договору довічного утримання (догляду), укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 03 грудня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Грушею О.В. і зареєстрований в реєстрі за №11-12338.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане - ч.1 ст. 756 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що підстав для застосування наслідків, передбачених ст.756 ЦК України по відношенню до правонаступника відчужувача немає, як і підстав повернення права власності на частину квартири за ОСОБА_6 внаслідок його смерті.

У той же час, правонаступник відчужувача не позбавлений права набути вказане нерухоме майно у власність, однак не на підставі ст.756 ЦК України, а у порядку спадкування в позасудовому порядку або у судовому порядку, якщо судом буде встановлено у нього таке право.

Припинення права власності ОСОБА_2 як набувача за договором довічного утримання внаслідок прийняття судом рішення про розірвання цього договору, не потребує окремого рішення суду.

Вимога щодо зобов`язання нотаріальної контори зняти заборону на відчуження квартири, підлягає розгляду в порядку скасування забезпечення позову, а тому, задоволенню як позовна вимога також не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 368, 372, 376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення за яким;

Позовні вимоги ОСОБА_6 ( правонаступник ОСОБА_5 ) задовольнити частково.

Розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 03 грудня 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Грушею О.В. і зареєстрований в реєстрі за №11-12338.

У задоволенні інших вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді: