Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.10.2021 Справа №607/5292/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Сливки Л.М.

за участі секретаря судового засідання Хамелко О.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1 - Гулкевич Наталії Іванівни , представника відповідача - Акціонерного товариства Тернопільський радіозавод «Оріон» - Кучмія Миколи Ярославовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гулкевич Наталія Іванівна до Акціонерного товариства Тернопільський радіозавод «Оріон» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 пред`явила до суду позов до відповідача Акціонерного товариства Тернопільський радіозавод «Оріон», у якому просить стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 271097,28 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона ( ОСОБА_1 ) до 31 травня 2019 року працювала у TOB Тернопільський радіозавод «Оріон». На момент звільнення працювала на посаді заступника директора фінансово-головного бухгалтера з питань управлінського обліку - начальником відділу управлінського обліку. Відповідач виплатив їй заробітну плату лише 19 лютого 2021 року. З цих підстав, позивачка вказує, що оскільки відповідач виплатив їй заробітну плату із затримкою 432 дні, отже, вона має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період із 02 червня 2019 року по 19 лютого 2021 року у розмірі 271097,28 гривень, з розрахунку середньоденного заробітку 627,54 гривень, кількість днів прострочення - 432. За вказаних обставин просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 квітня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін.

Від відповідача Акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» надійшов до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти викладених у позові обставин. В обґрунтування своїх доводів покликаються на те, що заборгованість із заробітної плати виникла, ще за часів коли позивачка ОСОБА_1 займала одну із керівних посад. Керівний склад товариства, в тому числі ОСОБА_1 , шляхом зловживання службовим становищем, незаконно затверджували нарахування надбавок до посадових окладів групі осіб (фактично всі вони входили до наглядової ради підприємства). AT «Тернопільський радіозавод «Оріон» у 2017 та 2018 роках проводилася виробнича діяльність частково з метою забезпечення виконання невідкладних робіт, пов`язаних з життєдіяльністю заводу, а надбавки і премії нараховували. У зв`язку з чим було здійснено перевірку окладів посадових окладів та приведено їх у відповідність до контрактів та закону. При цьому, представник відповідача покликається на те, що Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між зоботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми». З цих підстав, представник відповідача вважає, що у даному випадку йдеться про зловживання своїми правами позивачкою ОСОБА_1 , оскільки мова йде не про компенсацію завданих збитків (збитки завдані саме Відповідачу), а позов не шлях до досягнення легітимної мети, а лише спосіб нажитися. Також представник відповідача вказує, що задоволення даного позову та подальше стягнення коштів, може призвести до зупинення роботи підприємства та унеможливить виконання Відповідачем виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам та виконання замовлень контрагентів. Докази такого, матеріального становища Відповідача буде надано до судового засідання. Дані докази не можуть бути подані разом із відзивом, у зв`язку із тимчасово частковою роботою підприємства. За вказаних обставин просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

12 травня 2021 року від представника позивачки ОСОБА_1 - адвокат Гулкевич Наталії Іванівни надійшла до суду відповідь на відзив, у якій представник позивачки вказує на те, що викладена позиція в постанові Великої палати Верховного суду від 26.06.2019 №761/9584/15-2, на яку посилається відповідач, не стосується предмету позову в цій справі. Зокрема суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі N 6-ПЗцсІб). Рішення Верховного про яке згадує у відзиві відповідач стосується саме механізму зменшення у випадку, коли судом зменшена сума заробітної плати, яку необхідно виплатити при звільненні працівнику. Тобто мова йде про застосування принципу пропорційності, якого в цій справі немає (постанова Верховного суду від 28.04.2021 у справі №459/1759/20). У той же час Верховний суд визначив низку факторів, які необхідно враховувати при такому зменшенні. Відповідач жодним чином не аргументує та не доказує наявність факту існування таких факторів.Така позиція підтверджується постановою Великої палати Верховного суду від 18.03.2020 №711/4010/13, де зазначено, що Велика Палата Верховного Суду (мова про постанову від 26.06.2019 №761/9584/15-2 ) не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20 січня 2016 року у справі N 6-2759цс15 іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В червні 2019 року позивачка зверталася до суду щодо незаконності невиплати та перерахунку заробітної плати. Тернопільський міськрайонний суд своїм рішенням від 12.12.2019 року підтвердив незаконність таких дій відповідача. Також постановою Тернопільського апеляційного суду від 25.11.2020 року було підтверджено незаконність перерахунку заробітної плати позивача відповідачем, тому твердження відповідача щодо будь-якого зловживання позивачем безпідставні та не підтверджуються жодним доказом. Крім того, позивач не мав жодного відношення до нарахування та виплати заробітної плати. Фактичне зменшення сум до виплати при звільнення відбулися раніше, що встановлено постановою Тернопільського апеляційного суду від 25.11.2020 року у справі №607/14498/19. При визначенні середнього заробітку бралася саме визначена заробітна плата, яку визнав суд, відтак, у вказаному випадку мова про зменшення не може йти. З цих підстав просила позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивачки - адвокат Гулкевич Н.І. позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити.

Представник відповідача - Акціонерного товариства Тернопільський радіозавод «Оріон» - адвокат Кучмій М.Я. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову.

Судом установлено:

З трудової книжки позивачки ОСОБА_1 установлено, що наказом ВАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» від 31 березня 2008 року № 41 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу економіки, з 01 жовтня 2013 року - переведено на посаду начальника відділу економіки і персоналу АТ «ТРЗ «Оріон».

З 01 березня 2019 року ОСОБА_1 переведено на посаду заступника директора фінансового-головного бухгалтера з питань управлінського обліку АТ «ТРЗ «Оріон».

24 квітня 2015 року та 20 квітня 2018 року між ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» та ОСОБА_1 укладено договір про виконання посадових обов`язків члена ревізійної комісії АТ «ТРЗ «Оріон», аналогічного змісту, який діяв на час звернення позивача до суду. Пунктом 7.1 даних договорів передбачено заробітну плату працівнику у розмірі з коефіцієнтом 0,55 до розрахункової суми, нарахованої голові правління.

31 травня 2019 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Як видно із рішення Тернопільського міського районного суду Тернопільської області від 12 грудня 2019 року, ухваленого у цивільній справі №607/14498/19, у червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, стягнення основної заробітної плати та встановлення факту перебування у трудових відносинах з акціонерним товариством Тернопільський радіозавод Оріон за договором про виконання посадових обов`язків члена ревізійної комісії. В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 01 квітня 2008 року вона була призначена на посаду начальника відділу економіки АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон», 01 жовтня 2013 року переведена на посаду начальника відділу економіки і персоналу, а 01 березня 2019 року на посаду заступника директора фінансово-головного бухгалтера з питань управління обліку начальником відділу управлінського обліку. 15 квітня 2011 року з відповідачем уклала цивільно-правовий договір про виконання посадових обов`язків ревізора, який переукладався 24 квітня 2015 року та 20 квітня 2018 року. З жовтня 2011 року відповідач перестав нараховувати їй заробітну плату за трудовим договором, натомість розпочав виплачувати оплату за виконання обов`язків ревізора. За розрахунок брались вилки штатних розписів, оскільки останній не встановлював чіткого окладу для неї, для розрахунку брався мінімально встановлений розмір окладу в межах передбаченої вилки мінімальної та максимальної межі окладів, де заборгованість за трудовим договором склала 185091,95 гривень. Окрім того, вважає, що роботодавець вирішив не виплачувати їй 135418,07 гривень за виконання обов`язків передбачених договором про виконання посадових обов`язків члена ревізійної комісії ПАТ «Тернопільського радіозаводу «Оріон». З цих підстав просила стягнути з відповідача на її користь, нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 135418,07 гривень та основну заробітну плату у розмірі 185091,95 гривень та визнати трудові відносини за договорами про виконання посадових обов`язків члена ревізійної комісії ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» від 15 квітня 2011 року, 24 квітня 2015 року та 20 квітня 2018 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «ТРЗ «Оріон» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 135 418,07 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року апеляційну скаргу АТ «ТРЗ «Оріон» задоволено частково, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2019 року в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати скасовано. Ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким стягнуто з АТ «ТРЗ «Оріон» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 70 315,46 гривень. У решті позовних вимог відмовлено.

Судами, під час розгляду справи між тими ж сторонами встановлено, що на день звільнення відповідач не виплатив позивачці належні їй до виплати суму в розмірі 70315,46 гривень.

Згідно інформації ПАТ КБ «Приватбанк» по картковому рахунку ОСОБА_1 , вказану суму 70315,46 гривень Акціонерне товариство «Тернопільський радіозавод «Оріон» перерахувало позивачу 19 лютого 2021 року, що підтвердила позивачка у судовому засіданні.

Згідно із розрахунку позивача, виходячи із останніх двох місяців роботи ОСОБА_1 , її середньоденний заробіток становить 627,54 гривень.

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом установлено, що відповідачем в день звільнення не виплачено заробітної плати 70315,46 гривень.

У разі невиконання обов`язку передбаченого статтею 116 КЗпП України щодо виплати всіх сум, наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином із вказаних положень закону вбачається, що стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середня заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які не підлягають урахуванню при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу, зокрема згідно п. 4 не враховуються: матеріальна допомога, виплати за щорічну і додаткову відпустки та допомога у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю.

Отже згідно зазначених норм середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати, отриманої за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні, на число цих відпрацьованих робочих днів.

Згідно правової позиції Верховного суду України, висловленої в постанові від 13.03.2017 року у справі №6-259цс17 «установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.»

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за два останніх місяці роботи, що передували дню звільнення становила 627,54 гривень, що підтверджується розрахунком позивачки ОСОБА_1 , а також визнається відповідачем, згідно наданого ним розрахунку заборгованості. (а.с. 68)

Проте, відповідач не погоджується із наданих визначеною позивачкою кількістю днів затримки заробітної плати.

Зокрема, згідно наданих у судовому засіданні пояснень представника відповідача, заробітна плата виплачена Акціонерним товариством Тернопільський радіозавод «Оріон» позивачці ОСОБА_1 15 лютого 2021 року, однак, внаслідок несвоєчасного перерахування банківською установою кошти на рахунок позивачки прийшли лише 19 лютого 2021 року. З цих підстав, представник відповідача вважає, що кількість днів затримки виплати заробітної плати становить 428 дні, а не 432 дні, як вказує позивачка.

Однак, жодних доказів на підтвердження зазначених обставин стороною відповідача суду не надано, а тому суд критично сприймає вказані твердження представника відповідача.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім цього, суд вважає неспроможними доводи представника відповідача про те, що позивачка ОСОБА_1 шляхом зловживання службовим становищем незаконно затверджувала нарахування надбавок до посадових окладів групі осіб, а тому саме Акціонерному товариству Тернопільський радіозавод «Оріон» завдано збитків.

Так, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин.

За вказаних обставин, суд приймає наданий позивачкою розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, згідно якого сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становитиме 271097,28 гривень: 627,54 гривень (сума середньоденного заробітку) х 432 (кількість днів затримки розрахунку) = 271097,28 гривень.

Враховуючи наведене, беручи до уваги встановлені законодавством гарантії своєчасної виплати працівникові заробітної плати, встановлену відповідальність роботодавця у зв`язку із цим, проаналізувавши в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення шляхом стягнення із Акціонерного товариства Тернопільський радіозавод «Оріон» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку у сумі 271097,28 гривень.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 12, 76, 77, 78, 80, 81 141, 258, 259, 264, 265, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гулкевич Наталія Іванівна до Акціонерного товариства Тернопільський радіозавод «Оріон» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити.

Стягнути із Акціонерного товариства Тернопільський радіозавод «Оріон» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку у сумі 271097,28 (двісті сімдесят одна тисяча дев`яносто сім) гривень 28 копійок.

Стягнути із Акціонерного товариства Тернопільський радіозавод «Оріон» на користь ОСОБА_1 2710,97 (дві тисячі сімсот десять) гривень 97 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Дата складення повного судового рішення 13 жовтня 2021 року.

Реквізити сторін:

Позивачка: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Тернопільський радіозавод «Оріон», адреса місцезнаходження - вул. 15 Квітня, 6, м. Тернопіль, .

Головуючий суддяЛ. М. Сливка