КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Дубас Т.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В жовтні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Посилалась на те, що 13 грудня 2018 року близько 09 год. 15 хв. на автодорозі між с. Стоянка та м. Ірпінь відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля Аudi A6 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_3 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 лютого 2019 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

На момент події цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» з лімітом відповідальності 100000 грн., страховик виплатив їй страхове відшкодування в розмірі 100000 грн., повністю розмір шкоди їй цією сумою не відшкодовано. Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку від 06 березня 2019 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу складає 605789,46 грн., а ринкова вартість транспортного засобу - 421645,20 грн., отже транспортний засіб вважається фізично знищеним, оскільки його ремонт є економічно необґрунтованим, і їй як власнику знищеного транспортного засобу підлягає до сплати різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу. Таким чином, невідшкодованою частиною матеріального збитку залишається 165851,81 грн., а також вимушені витрати на проведення оцінки 2500 грн. Додатково з відповідача підлягає стягненню 25000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 1019,64 грн. витрат на проведення лікування.

На підставі вищевикладеного просила стягнути з відповідача на свою користь матеріальні збитки в розмірі 165851,81 грн., витрати на проведення оцінки в розмірі 2500 грн., вимушені витрати на лікування в розмірі 1019,64 грн., вартість моральної шкоди в розмірі 25000 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 23000 грн. та судовий збір.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 червня 2021 року позов ОСОБА_3 частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на відшкодування матеріальної шкоди 165851,81 грн., в решті позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 червня 2021 року в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що не погоджується з визначенням вартості залишків транспортного засобу, так як їх вартість визначалася аварійним комісаром, який не є суб`єктом оціночної діяльності.

Наводив зміст ст. 22, 1188, 1192 ЦК України, ст. 7, 8 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», вказував, що оцінка майна у випадках її обов`язкового проведення, зазначених у ст. 7 цього Закону, виконана суб`єктами, які не є суб`єктами оціночної діяльності, визнається недійсною, і що вказаний висновок був викладений в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року в справі № 522/1597/15-ц, а отже дослідження, проведене аварійним комісаром страхової компанії, не може бути взяте судом до уваги як доказ, який підтверджує дійсну вартість залишків транспортного засобу.

Вказував, що в суді першої інстанції подавав клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи з метою визначення вартості залишків транспортного засобу, однак суд відмовив в призначенні експертизи.

Від позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, посилаючись на те, що ніякої заборони щодо визначення ринкової вартості транспортного засобу аварійним комісаром не закріплено ані законодавством, ані судовою практикою, а доводи апеляційної скарги в цій частині ґрунтуються на власному хибному трактуванні законодавства відповідачем.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки постановою суду встановлена вина відповідача в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої позивачу було заподіяно матеріальної шкоди в зв`язку з пошкодженням автомобіля, і страховою компанією відповідача виплачено страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між ринковою вартістю автомобіля Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_3 421645,20 грн., вартістю автомобіля з урахуванням пошкоджень 155793,39 грн., страховим відшкодуванням 100000 грн., а також вартість проведення оцінки 2500 грн.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником автомобіля Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 07 лютого 2013 року (а. с. 7 т. 1).

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 лютого 2019 року в справі № 369/524/19, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2019 року, ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення. Встановлено, що 13 грудня 2018 року близько 09 год. 15 хв. на автодорозі с. Стоянка - м. Ірпінь ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Аudi A6 д.н.з. НОМЕР_1 , під час вибору безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним, внаслідок чого не справився з керуванням та в результаті заносу здійснив виїзд на полосу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_2 , чим порушив п. 12.1, 2.3Б ПДР (а. с. 9 - 12т. 1).

На а. с. 14 - 29 т. 1 знаходиться копія звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 59/02-19 від 06 березня 2019 року, складеного на підставі договору, укладеного з ОСОБА_3 , суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 , згідно якого вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_2 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, складає 421645,20 грн.; вартість відновлювального ремонту - 605789,46 грн.

На а. с. 30 т. 1 знаходиться копія квитанції від 06 березня 2019 року, згідно якої ОСОБА_3 сплачено ФОП ОСОБА_5 за надання послуг по визначенню матеріального збитку 2500 грн.

Станом на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», яким 19 серпня 2019 року виплачено страхове відшкодування на користь ОСОБА_3 в розмірі 100000 грн. (а. с. 32 т. 1).

На а. с. 35 - 41, 116 - 122 т. 1 знаходиться копія аварійного сертифікату розрахунку визначення заподіяної шкоди № 205/03/19 від 28 березня 2019 року, згідно якого ринкова вартість пошкодженого автомобіля Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_2 в післяаварійному стані становить 155793,39 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене вина водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем Аudi A6 д.н.з. НОМЕР_1 , у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, є доведеною згідно постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 лютого 2019 року в справі № 369/524/19 і ніким не заперечена.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За правилами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.

Отже, страховик відповідальності винної у дорожньо-транспортній пригоді особи на підставі спеціальної норми п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, а різницю між реальними збитками і сумами в межах ліміту відповідальності на підставі ст. 1194 ЦК відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

На підтвердження обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовувала свої вимоги, нею надано звіт про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 59/02-19, складений оцінювачем ОСОБА_5 , в частині визначення ринкової вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та вартості відновлювального ремонту, та аварійний сертифікат розрахунку визначення заподіяної шкоди № 205/03/19, складений аварійним комісаром Штих М.М. в частині визначення ринкової вартості транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди.

Встановивши на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що витрати на ремонт транспортного засобу Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_2 в розмірі 605789,46 грн. перевищують його вартість в післяаварійному стані, яка становить 155793,39 грн., а отже власнику знищеного транспортного засобу ОСОБА_3 має бути відшкодована різниця між вартістю транспортного засобу до (421645,20 грн.) та після (155793,39 грн.) дорожньо-транспортної пригоди, що складає 265851,81 грн.,суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що відповідно до ст. 1194 ЦК України з відповідача ОСОБА_1 , винного у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди 265851,81 грн. та виплаченим страховим відшкодуванням 100000 грн., що дорівнює 165851,81 грн.

Заперечуючи проти визначення вартості залишків транспортного засобу, відповідач в апеляційній скарзі зазначав, що дослідження, проведене аварійним комісаром страхової компанії, не може бути взяте судом до уваги як доказ, який підтверджує дійсну вартість залишків транспортного засобу.

Апеляційний суд не може погодитися з такими доводами, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону, а саме ст. 30, 34Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якими встановлені повноваження аварійних комісарів як осіб, які займаються визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Крім того, відповідно до ст. 25 Закону України «Про страхування» аварійними комісарами є особи, які займаються визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків, кваліфікаційні вимоги до яких встановлюються актами чинного законодавства України. Страховик та страхувальник мають право залучити за свій рахунок аварійного комісара до розслідування обставин страхового випадку. Страховик не може відмовити страхувальнику в проведенні розслідування і повинен ознайомити аварійного комісара з усіма обставинами страхового випадку, надати всі необхідні матеріальні докази та документи.

Також, відповідно до п. 2 Типового положення про організацію діяльності аварійних комісарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 січня 1998 року № 8, аварійним комісаром є особа, яка з`ясовує причини настання страхового випадку та визначає розмір збитків і відповідає кваліфікаційним вимогам.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року в справі № 522/1597/15-ц в цій частині є нерелевантними, оскільки в зазначеній постанові Верховний Суд прийшов до висновку, що підставою для стягнення з винуватця дорожньо-транспортної пригоди вартості збитків є наявність вини такої особи у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та оцінка розміру завданої шкоди у відповідності до Закону України «Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність в Україні».

Правових висновків щодо неможливості визначення розміру збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, аварійним комісаром, зазначена постанова Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року в справі № 522/1597/15-цне містить, і встановлені в ній обставини відрізняються від обставин цієї справи.

Апеляційний суд приймає до уваги, що на спростування розміру завданої позивачу шкоди позивачем не надано будь-яких інших доказів, які він не був позбавлений можливості подати до суду першої інстанції разом із відзивом на позовну заяву, та відхиляє доводи апеляційної скарги в зазначеній частині, як необґрунтовані.

Самі по собі посилання в апеляційній скарзі на зміст ст. 22, 1188, 1192 ЦК України, ст. 7, 8 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» без зазначення, яким чином, на думку відповідача, судом першої інстанції були неправильно застосовані вказані норми матеріального права, висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо відмови у призначенні автотоварозначої експертизи апеляційний сул враховує наступне.

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуально дії закінчується з закінченням строку, встановленого законом або судом.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2019 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання з викликом сторін, відповідачу роз`яснено, що він має право надіслати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову (а. с. 79 - 80 т. 1).

Відповідно до ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ст. 178 ЦПК України до відзиву додаються докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

Таким чином, оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо відмови у призначенні автотоварознавчої експертизи судом першої інстанції та нероз'яснення учасникам судового процесу їх процесуальних прав, апеляційний суд враховує, що сторонам було роз`яснено їх права в судовому засіданні в ухвалі про відкриття провадження від 05 листопада 2019 року, а також в судовому засіданні 17 березня 2021 року, що підтверджується протоколом судового засідання (а. с. 171 т. 1); крім того, відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції користувався професійною правничою допомогою і не був позбавлений можливості вчасно разом із відзивом на позов подати клопотання про призначення експертизи, однак даною можливість не скористався на власний розсуд, оскільки подав відзив на позовну заяву, в якому будь-які клопотання відсутні, відтак доводи відповідача щодо порушення змагальності процесу є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Посилання відповідача на правовий висновок Верховного Суду в постанові від 17 лютого 2021 року № 760/5686/17 є нерелевантним, оскільки у зазначеній справі, на відміну від справи № 369/13151/19, в матеріалах справи був відсутній звіт (акт) чи висновок про оцінку, виконаний аварійним комісаром, оцінювачем або експертом вартості транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди, що унеможливлювало визначення різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

В частині відмови ОСОБА_3 в позові про відшкодування моральної шкоди, витрат на лікування та правничу допомогу рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 червня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.