У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2021 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Крегул М.М., за участю секретаря судового засідання Тимко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в місті Ужгород заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до його подання, а саме позовної заяви до відповідача 1: Виконавчого комітету Ужгородської міської ради в особі Управління Державного архітектурного контролю Ужгородської міської ради та відповідача 2: ОСОБА_2 , про визнання протиправним і скасування сертифіката про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із заявою про забезпечення майбутнього позову (до його подання) до відповідача 1: Виконавчого комітету Ужгородської міської ради в особі Управління Державного архітектурного контролю Ужгородської міської ради та відповідача 2: ОСОБА_2 , про визнання протиправним і скасування сертифіката про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та зобов`язання вчинити певні дії.

Заявник у своїй заяві просив суд забезпечити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання протиправним і скасування сертифіката про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів «Будівництво багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями комерційного призначення за адресою: АДРЕСА_1 » та зобов`язання здійснити перебудову житлового будинку (секція 2) з урахуванням містобудівної документації «Детальний план території, обмеженої , обмеженої вулицями Олександра Богомольця, Степана Вайди. 8 Березня та ОСОБА_4 , затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 28 серпня 2018 року за № 1220 «Про затвердження містобудівної документації», шляхом накладення арешту на нерухоме майно - житлові багатоквартирні будинки за адресою АДРЕСА_1 в частині користування та розпорядження цим майном.

Відповідно до частини 1 статті 149ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1 ч.1ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Правовий аналіз наведеної норми дає підстави дійти висновку, що право особи на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду, в тому числі додержання правил підвідомчості.

При цьому першочерговим у будь-якому випадку є оцінка дотримання процесуального порядку (юрисдикції) звернення із заявою про забезпечення позову.

Суддя звертає увагу на те, що у своїх постановах ВПВС неодноразово вказувала, що судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Правила визначення юрисдикційності відповідної справи встановлені процесуальними законами, якими регламентована предметна та суб`єктна юрисдикція адміністративних, господарських та цивільних судів, це ст.19 КАС України, ст.20 ГПК України, ст.19 ЦПК України.

Зокрема, у ст.19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна, або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Таким чином, загальні (цивільні) суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства. Законодавець запровадив такі правила розмежування юрисдикції судів: загальна (цивільна) юрисдикція є всеохоплюючою; якщо справа не віднесена до юрисдикції інших (адміністративних чи господарських) судів, то вона підлягає розгляду загальним (цивільним) судом.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Натомість юрисдикцію адміністративних чи господарських судів у спрощеному вигляді можна визначити так: перші мають повноваження вирішувати публічно-правові спори, а другі спори, що виникають при здійсненні господарської діяльності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах вказувала критерії розмежування судової юрисдикції. Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Визначення правильної юрисдикційності того чи іншого спору має важливе значення.

Адже Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29квітня 1988 року у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію судумає визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії»).

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України(далі -КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

За приписами ст. 4 КАС України встановлено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, де суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1ст. 4 цього Кодексу).

Отже, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Разом з тим, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта.

Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Суддя вважає, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосовувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), оскільки визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Під час визначення предметної юрисдикції справ слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У заяві про забезпечення позову заявник ОСОБА_1 зазначає, що підставо позову є протиправність дій виконавчого комітету Ужгородської міської ради (Управління державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради) щодо видачі ОСОБА_5 сертифікату про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів без виконання ним як замовником вимог приписів начальника відділу інспекційної роботи Управління ДАБК від 20 травня 2021 року та щодо виконання вимог приписів проектантом (ПП «ДАВІНЧІ ДИЗАЙН») та здійснення забудови житлових будинків в межах санітарно-захисної зони АЗС «WOG».

Зокрема, з`ясовуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд установив, що позивач вказав у позові відповідачем виконавчого комітету Ужгородської міської ради (Управління державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради), яке є окремим суб`єктами владних повноважень.

Суддя встановив, що на момент звернення позивача до суду з заявою про забезпечення майбутнього позову, спір даного позову є публічно правовим, який відноситься до предметної юрисдикції адміністративного суду.

Окрім цього, слід зазначити, що за змістом ст.151 ЦПК України забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача. Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. У заяві про забезпечення позову обов`язково зазначаються: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, тобто обґрунтування, чому невжиття заходів забезпечення може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду і як саме, вид забезпечення позову, який належить застосовувати, з обґрунтуванням його необхідності, тобто вказівка на спосіб забезпечення позову, який на думку заявника, є найбільш адекватним, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до роз`яснень Постанови № 9 Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідного виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами.

Однак, суддя констатує, що заявником ОСОБА_1 також в заяві про забезпечення позову відсутнє обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також не додано доказів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову до відповідача 1: Виконавчого комітету Ужгородської міської ради в особі Управління Державного архітектурного контролю Ужгородської міської ради та відповідача 2: ОСОБА_2 , про визнання протиправним і скасування сертифіката про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та зобов`язання вчинити певні дії, у разі не накладення заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Суддя вважає, що оскільки заява про забезпечення майбутнього позову подана із порушення правил предметної юрисдикції, у задоволенні заяви слід відмовити повністю.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 19, 151, ст. 153, 353 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до його подання, а саме позовної заяви до відповідача 1: Виконавчого комітету Ужгородської міської ради в особі Управління Державного архітектурного контролю Ужгородської міської ради та відповідача 2: ОСОБА_2 , про визнання протиправним і скасування сертифіката про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Відмова у забезпеченні позову з викладених підстав не виключає повторного звернення з тією самою заявою в порядку іншого судочинства.

Ухвала підлягає оскарженню протягом п`ятнадцяти днів від дня її проголошення до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Повний текст ухвали складено та проголошено 20.10.2021 року о 09 год. 50 хв.

Суддя Ужгородського

міькрайонного суду М.М. Крегул