КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 755/3834/21 Головуючий у 1 інстанції: Галаган В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка» про стягнення коштів як компенсацію порушених трудових прав, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду у розмірі 221 658 грн. 21 коп., моральну шкоду у розмірі 30 000 грн., судові витрати в сумі 20 000 грн. правової допомоги та 3 124 грн. 58 коп. судового збору (а.с.26).

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 , починаючи від вересня 2005 року працювала в ПрАТ «Слобожанська будівельна кераміка» на посаді заступника головного бухгалтера та отримувала заробітну плату: посадовий оклад, затверджений штатним розкладом та обов`язкову щомісячну премію в розмірі 25%, що зазначена у штатному розписі компанії.

Після утримання обов`язкових податків, зборів та обов`язкової доплати за добросовісне виконання діяльності, встановлені наказами у різний час, позивачка отримувала надбавку до основного посадового окладу, а всього на руки отримувала 21 555 грн. 25 коп.

Виходячи з наданих розрахункових листів за 2019-2020 роки встановлені раніше грошові доплати, а саме: розширення зони обслуговування та виконання додаткових обов`язків, починаючи від серпня 2020 року не були нараховані, тобто були скасовані в односторонньому порядку без повідомлення належним чином позивачці.

Крім того, позивачкою акцентовано увагу на відсутності нарахувань індексації грошових доходів у серпні та вересні 2020 року. Не було нараховано також постійні доплати, що встановлені наказами за суміщення посад у сумі 4 550 грн. та доплата за розширення зони обслуговування у сумі 3 726 грн. 71 коп. за серпень та вересень 2020 року без належного повідомлення позивача та її особистої згоди. Передбачена щомісячна премія у розмірі 25% посадового окладу в серпні та вересні 2020 року також не була нарахована.

Зазначає, що 18 серпня 2020 року вона ( ОСОБА_1 ) отримала на робочу електронну пошту повідомлення №115 від 29.05.2020 року про зміну системи оплати праці від 01 серпня 2020 року та щодо згоди позивачки з такою системою праці.

З огляду на погане самопочуття та перебування на лікарняному позивачка не встигла відреагувати на повідомлення про зміну системи оплати праці та після виходу з довготривалого лікування направила повідомлення про свою відмову, погодившись на запропоноване таким чином звільнення, позивачка вирішила використати своє право на відпустку, про що 24.09.2020 року направила відповідачу електронне повідомлення.

Проте, позивачці було відмовлено у наданні відпустки та запропоновано розірвати трудові відносини 25.09.2020 року і тому вона вважає, що відповідачем порушено її права, оскільки в односторонньому порядку змінена система нарахування премій, зменшений розмір та оплата її праці, про що їй не повідомили належним чином, тобто порушені норми чинного законодавства, а саме, ч.4 ст.97 КЗпП України та ст.22 ЗУ «Про оплату праці», не дотримані мінімальні гарантії в оплаті праці, а саме: в нарахуванні обов`язкової індексації, тобто порушена норма статті 18 ЗУ «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», змінено розмір заробітної плати в бік погіршення без погодження з нею (позивачем), тобто порушена ч.3 ст.32 КЗпП України.

Крім того, позивачка вважала, що такими протиправними діями відповідачем завдано їй не тільки матеріальної, але й моральної шкоди, оскільки неповна виплата заробітної плати та в подальшому не проведений повний розрахунок при звільненні позбавило її можливості щодо належних умов життя. Також, порушення відповідачем трудових прав позивачки впливає на її загальний стан здоров`я та потребує з боку позивачки додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з чим позивачка оцінила завдану їй моральну шкоду в розмірі 30 000 грн., яку просила стягнути з відповідача у встановленому законом порядку.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПрАТ «Слобожанська будівельна кераміка» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Зазначав, що не слід ототожнювати застосування тримісячного строку як до позовної вимоги про стягнення з роботодавця на користь особи середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі, так і до позовної вимоги про стягнення компенсації у зв`язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати. (постанова Верховного Суду від 16.01.2018 року по справі № 446/509/16-ц)

Також суд вказав, що з матеріалів справи вбачається, що в межах тримісячного строку позовної давності позивач намагалась урегулювати спір щодо виплати всіх належних їй сум при звільненні у досудовому порядку, а тому пропуск такого строку звернення з позовом у судовому порядку є обґрунтованим.

Крім того, суд встановивши відсутність порушень з боку відповідача прав позивача щодо виплати працівникові заробітної плати та всіх належних до виплат сум при звільненні вказав, що відсутні і правові підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що Наказом №65-п від 21.09.2005 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ЗAT «Слобожанська будівельна кераміка», правонаступником якого є ПрAT з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка», на посаду бухгалтера по реалізації; після чого Наказом №5-п від 01.02.2006 року переведена на посаду заступника головного бухгалтера, що підтверджено даними трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а.с.30, 88, 89).

01 серпня 2019 року ПрАТ з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка» Наказом №36/1-ОС «Про часткове виконання обов`язків та встановлення доплат» з 01.08.2019 року встановлено доплати, зокрема, на період дії вакансії інспектора з кадрів, покладено на ОСОБА_1 (заступника головного бухгалтера) часткове виконання обов`язків вакантної посади без звільнення від своєї основної роботи та встановлено доплату за розширення зони обслуговування в розмірі 3 000 грн. і без урахування обов`язкових зборів та платежів (а.с.46, 90).

Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи Повідомлення №115 від 29.05.2020 року «Про заплановані зміни істотних умов праці», відповідно до якого керівництвом ПрАТ «СБК» повідомлено, що на підставі наказу «Про внесення змін до штатного розкладу на 2020 рік та зміну системи оплати праці» від 15.05.2020 року №13/3, від 01.08.2020 року вводиться нова система оплати праці працівників в частині розрахунку додаткової заробітної плати, а саме, визначення розміру премій, відповідно до Додатку №2-А «Положення про оплату праці від 15.05.2020 року». Запропоновано ОСОБА_1 до 31.07.2020 року письмово повідомити її рішення про згоду або відмову продовжувати роботу за новою системою оплати праці. Якщо до вказаної дати не буде надано письмову згоду продовжувати роботу, то 01.08.2020 року підприємство повинно буде застосувати норми п.6 ст.36 КЗпП України (а.с.31, 47).

Проте, суд першої інстанції вірно критично оцінив фотокопію долученого позивачем повідомлення, оскільки воно не містить підпису Генерального директора ПрАТ «СБК», а тому не є належним та допустимим доказом у справі.

Встановлено, що наказом №292-ОС від 25.09.2020 року ОСОБА_1 звільнена із займаної посади за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України. Наказ №292-ОС від 25.09.2020 року містить відмітку із датою та підписом ОСОБА_1 про відсутність з її боку претензій майнового, матеріального або якого іншого характеру до ПрАТ «СБК».

Наказом №293-ОС від 25.09.2020 року прийнято виплатити ОСОБА_1 за сумлінне виконання службових обов`язків премію за вересень 2020 року у розмірі 29 770 грн. 81 коп., але наказ №293-ОС складено без урахування завізованих Генеральним директором змін про виплату премії у розмірі 3700 грн., у зв`язку з чим було проведено службову перевірку, встановлено наявність технічних та арифметичних помилок, а також відсутність порушень при виплаті платежів при звільненні ОСОБА_1 .

Крім того, відповідачем ПрАТ «СБК» долучено до матеріалів справи Наказ про надання відпустки ОСОБА_1 №78/1-В за період від 25.07.2020 року до 03.08.2020 року, табель обліку використаного робочого часу за спірний період та розрахункові листа за серпень та вересень 2020 року (а.с.94, 95, 96-98).

Встановлено, що 21 грудня 2020 року за підписом адвоката Черткова І.В. без долучення документів на підтвердження повноважень представника Краснюк Н.І. на адресу ПрАТ «СБК» надіслано «Правову позицію» про неповний розрахунок з боку ПрАТ «СБК» при звільненні ОСОБА_1 та про необхідність виплати їй матеріальних витрат у сумі 16 689 грн. 64 коп. та витрат на гонорар адвоката в сумі 20 000 грн.

За ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору, серед іншого, є: угода сторін.

Згідно з ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч.3 ст.94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захист визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Оплата праці - це будь-який заробіток, обчислений, як правило, в грошовому виразі, який за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу або надані послуги.

За ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.2, 3 статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а в разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Аналогічні положення викладено у статті 15 Закону України «Про оплату праці».

За змістом ст.2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Так, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Премії за виконання основних техніко - економічних показників виробничо-господарської діяльності та щоквартальні премії за виконання основних показників фінансово - господарської діяльності є засобом заохочення працівника та не є обов`язковим платежем, хоча і входять до структури заробітної плати.

Згідно зі ст.22 Закону України «Про оплату праці», суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

За ст.103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Згідно зі статтею 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці працівникам у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів (стаття 1, частина перша статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ зі змінами).

За ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

За змістом ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII «Оплата праці» вказаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції вірно зазначив, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до змісту ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА 5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення).

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 у справі №1-18/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА 6 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 223 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем (пункт 1 резолютивної частини рішення).

Верховний Суд України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі №6-162цс17 дійшов правового висновку, що відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

На підставі наведеного, суд дійшов вірного висновку, що не слід ототожнювати застосування тримісячного строку як до позовної вимоги про стягнення з роботодавця на користь особи середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі, так і до позовної вимоги про стягнення компенсації у зв`язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати (постанова Верховного Суду від 16.01.2018 по справі № 446/509/16-ц).

Також, як вбачається з матеріалів справи, в межах тримісячного строку позовної давності позивачка намагалась урегулювати спір щодо виплати всіх належних їй сум при звільненні у досудовому порядку, тому пропуск такого строку звернення з позовом у судовому порядку є обґрунтованим.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на її користь матеріальної шкоди у розмірі 221 658 грн. 21 коп. як суми не донарахованої, не виплаченої при звільненні заробітної плати та як суми затримки розрахунку при звільненні, оскільки встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами по справі, що при звільненні позивачки з роботи останній було в повному обсязі здійснено нарахування та виплату всіх належних позивачу сум при звільненні, з чим позивачка була ознайомлена у встановленому законом порядку, що нею підтверджено в судовому засіданні, а також позивачкою власноруч було проставлено підпис у Наказі про звільнення №292-ОС від 25.09.2020 року про відсутність з її боку претензій майнового, матеріального або будь - якого іншого характеру до відповідача ПрАТ «СБК».

Крім того, суд вірно вказав, що позивачкою не надано суду належних доказів порушення відповідачем трудового законодавства при здійсненні розрахунку при звільненні.

При цьому, зміст позовної заяви та надані позивачкою пояснення не містять посилань на фактичні обставини, якими відповідачем завдано матеріальну шкоду, яку позивачка просила стягнути, оскільки поняття невиплаченої заробітної плати не віднесено до матеріальних збитків у розумінні положення статті 22 ЦК України, а вказані поняття є різними правовими категоріями та мають відмінний спосіб захисту відповідно до норм цивільного та трудового законодавства.

Встановивши відсутність порушень з боку відповідача прав позивача щодо виплати працівникові заробітної плати та всіх належних до виплат сум при звільненні, суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу і моральної шкоди.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 жовтня 2021 року.

Головуючий:

Судді: