Ухвала
Іменем України

25 жовтня 2021 року
м. Київ

справа № 636/1911/20
провадження № 61-16671ск21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 04 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КЕВ м. Харків про зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що він є військовослужбовцем, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , має вислугу на військовій службі 20 років, є учасником бойових дій.

Позивач вказував, що він разом з дружиною та дочкою постійно проживає та зареєстрований в службовій квартирі АДРЕСА_1 , до якої вони вселились на підставі службового ордера від 23 вересня 2013 року № 015399, виданого виконавчим комітетом Чугуївської міської ради Харківської області у зв`язку з проходженням військової служби.

Позивач зазначав, що він перебуває на квартирному обліку КЕВ м. Харків з 17 листопада 2006 року в загальній черзі за № 256 та в першочерговій як учасник бойових дій з 28 серпня 2017 року за № 196, однак постійного житла досі не отримав.

Зважаючи на те, що службовий статус наданої квартири значно обмежує можливість реалізації встановлених чинним житловим законодавством прав, та наявність права на отримання постійного житла шляхом зняття статусу службової із вказаної квартири, він звернувся до відповідача з відповідним проханням, але йому відмовлено у зверненні до Чугуївської міської ради Харківської області із клопотанням про виключення вказаного житла із числа службового.

Просив зобов`язати КЕВ м. Харків подати до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання про виключення з числа службових житлових приміщень квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (однокімнатна).

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 04 грудня 2020 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року, позов задоволено. Зобов`язано КЕВ м. Харків подати до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання разом з належно оформленими документами про виключення з числа службового житла квартири за адресою: АДРЕСА_2 , житловою площею 18,82 кв. м.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що внаслідок бездіяльності відповідача позивач обмежений в праві на забезпечення житлом.

11 жовтня 2021 року КЕВ м. Харків засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 04 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року в зазначеній вище справі.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження з посиланням на те, що оскаржувану постанову Харківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року заявник отримав 13 вересня 2021 року. На підтвердження вказаного надано докази.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень постанову Харківського апеляційного суду прийнято 31 серпня 2021 року, повний текст якої складено 02 вересня 2021 року та оприлюднено 06 вересня 2021 року.

Оскільки повний текст судового рішення не було вручено у день його проголошення або складення, заявник має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, як такого, що пропущений з поважних причин відповідно до статті 390 ЦПК України.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження заявником пропущено з поважних причин, тому він підлягає поновленню.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 953/18314/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу в Збройних Силах України з 15 липня 2000 року.

Відповідно до витягу з послужного списку та довідки військової частини НОМЕР_1 від 01 грудня 2020 року № 4/4562 ОСОБА_1 має загальну вислугу станом на 01 грудня 2020 року 20 років 04 місяці 15 діб.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 19 жовтня 2015 року серія НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 разом з дружиною ОСОБА_2 та дочкою ОСОБА_3 з 23 жовтня 2013 року, що підтверджується довідкою про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення, виданою відділом реєстрації місця проживання особи Чугуївської міської ради Харківської області від 01 квітня 2020 року № 03.10-33/865.

До зазначеної квартири житловою площею 18,82 кв. м ОСОБА_1 з родиною вселився на підставі ордера від 23 вересня 2013 року № 015399, який видано виконавчим комітетом Чугуївської міської ради Харківської області на підставі рішення від 17 вересня 2013 року № 371.

Згідно довідок КЕВ м. Харків від 31 березня 2020 року № 1481 та від 23 червня 2020 року № 2716 ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку в Чугуївському гарнізоні у загальній черзі з 17 листопада 2006 року за № 256 та у першочерговій як учасник бойових дій (АТО) з 28 серпня 2017 року за № 196, склад родини 3 особи.

01 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до КЕВ м. Харків із заявою щодо виключення житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , з числа службових, однак отримав відмову, обґрунтовану тим, що площа житлового приміщення, про яке йдеться у зверненні, менша за встановлену законодавством норму забезпечення житлом (8,3 13,65 кв. м на 1 особу) в м. Чугуєві Харківської області, оскільки він зі складом родини 3 особи займає кімнату житловою площею 18,7 кв. м, тобто на одну особу припадає 6,23 кв. м, у зв`язку із чим підстави для подальшого розгляду питання відсутні.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Відповідно до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації. Лише після вирішення питання про зняття з цього житла статусу службового, воно може бути приватизоване на умовах і в порядку, передбаченому Законом.

Згідно зі статтею 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі підрозділів всіх видів і родів Збройних Сил України, як в воєнний, так і в мирний час. Учасникам бойових дій надаються, зокрема, такі пільги, як першочергове забезпечення житлом осіб, що потребують поліпшення житлових умов.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом із ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, не може бути виселено із службового житла.

Пунктом 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями на сьогодні передбачено чотири способи забезпечення житлом військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше: 1) наданням один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого; 2) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, виключеного з числа службового; 3) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб; 4) надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

У пункті 11 вказаного Порядку встановлено механізм виключення житлового приміщення з числа службового та передбачено, що виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.

Пунктом 10 розділу 7 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року, передбачено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.

Виключення квартир із числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.

Враховуючи, що позивач є військовослужбовцем, перебуває на військовій службі, є учасником бойових дій, на даний час має календарну вислугу понад 20 років, перебуває на квартирному обліку в КЕВ м. Харків, але постійного житла до цього часу не отримав, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок, що ОСОБА_1 має право на забезпечення житлом, зокрема, право на виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання.

Приймаючи постанову Харківський апеляційний суд урахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19, від 12 листопада 2020 року у справі № 640/10473/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 636/1480/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 636/3680/19.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 953/18314/19, відхиляється касаційним судом, оскільки у вказаній справі Верховний Суд також дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог військовослужбовця.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою КЕВ м. Харків на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 04 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.

Поновити квартирно-експлуатаційному відділу м. Харків строк на касаційне оскарження рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 04 грудня 2020 року та постанови Харківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 04 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків про зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко