Справа № 442/2301/21 Головуючий у 1 інстанції: Медведик Л.О.
Провадження № 22-ц/811/2810/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря Івасюти М.В.,

з участю: представника апелянта Кінаш О.А., представника служби у справах дітей та органу опіки і піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Пелещак Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 липня 2021 року у справі за клопотанням представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання в Україні рішення від 15 червня 2018 року Окружного суду округу Кук, Окружного департаменту штату Іллінойс, Відділу сімейних відносин у справі №2018 D 3814 під назвою «З питань шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 » про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині виконання Договору про врегулювання відносин подружжя після розірвання шлюбу та про визнання в Україні рішення від 15 червня 2018 року Окружного суду округу Кук, Окружного департаменту штату Іллінойс, Відділу сімейних відносин у справі №2018 D 3814 під назвою «З питань шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 » про розподіл батьківських обов`язків в частині виконання Договору про розподіл батьківських обов`язків і план про здійснення батьківських прав,-

в с т а н о в и в:

В березні 2021 року представником ОСОБА_1 адвокатом Кінаш Оленою Анатоліївною подано до суду клопотання про визнання в Україні рішення окружного суду округу Кук:

- в частині виконання Договору про врегулювання відносин подружжя після розірвання шлюбу;

- в частині виконання Договору про розподіл батьківських обов`язків і плана про здійснення батьківських прав.

В клопотанні представника позивача серед переліку прав і обов`язків сторін за рішенням іноземного суду, посиланням на нормативні акти, вказується наступне.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений 23.01.2013 року. Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_6 . Розірваний даний шлюб був рішенням 15.06.2018 року окружного суду округу Кук. Частиною цього рішення був Договір про врегулювання відносин подружжя після розірвання шлюбу та Договір про розподіл батьківських обов`язків і план про здійснення батьківських прав.

Вказано, що на цьому суді позивач був присутнім та його представляв адвокат Аркадій Ріфман, а відповідач, тобто ОСОБА_5 представляла себе самостійно.

У вересні 2016 року за згоди батька, мати та донька виїхали із США.

Оскаржуваною ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 липня 2021 року в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, - відмовлено.

Ухвалу суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною і не обґрунтованою, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, надав доказам неправильну оцінку.

Покликається на те, що рішення штату Іллінойс в Україні надасть можливість одному з батьків звернутися до суду в Україні про примусове виконання добровільно невиконаного обов`язку іншому з батьків, якщо обов`язок виконання передбачений у вказаних договорах, а інший з батьків його не виконує.

Відмовляючи в клопотанні на підставі п. 2 ч. 2 ст. 468 ЦПК України, суд першої інстанції не врахував, що при вирішенні питання щодо визнання на території України рішення іноземного суду вказані норми застосовуються у разі, якщо відповідні питання не врегульовані нормами міжнародних договорів.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким клопотання задоволити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, представника відділу служби у справах дітей та органу опіки і піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Пелещак Л.Л., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про визнання в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 , стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі. Крім того, суд не встановив момент набрання чинності рішення суду США.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що у березні 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений шлюб, який зареєстрований реєстратором актів цивільного стану округу Кук, Чикаго, Іллінойс. Від цього шлюбу у них народилась донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

15 червня 2018 року Окружного суду округу Кук, Окружного департаменту штату Іллінойс, Відділу сімейних відносин у справі №2018 D 3814 під назвою «З питань шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 » було прийнято Рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , частиною якого є договір про врегулювання відносин подружжя після розірвання шлюбу та рішення про розподіл батьківських обов`язків, частиною якого є Договір про розподіл батьківських обов`язків і план про здійснення батьківських прав.

Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Відповідно до ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Згідно з ч. 1 ст. 463 ЦПК України рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника (ст. 463 ЦПК України).

За приписами ст. 465 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або відповідно до міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником). Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, передбачено подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду через органи державної влади України, суд приймає до розгляду клопотання, що надійшло через орган державної влади України.

Вимоги до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду визначені ст. 466 ЦПК України.

Статтею 468 ЦПК України визначено перелік підстав, з яких клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється.

Так, відповідно до ст. 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; в інших випадках, встановлених законами України.

Статтею 471 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до ч. 1 ст. 472 ЦПК України, клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 та її донька ОСОБА_9 повернулися із Сполучених Штатів Америки в Україну 15.09.2016 року та більше не виїжджали за кордон. Рішення окружного суду округу Кук, штату Іллінойс постановлено 15.06.2018 року, тобто за відсутності фізичного перебування ОСОБА_5 в США.

В договорі про врегулювання відносин подружжя після розірвання шлюбу, зазначено, що він набрав чинності у 2018 році без зазначення дня та місяця даного року.

Рішення про розподіл батьківських обов`язків прийнято також 15 червня 2018 року, і в ньому зазначено, що Відповідач «представляла себе самостійно», однак вказане суперечить тому факту, що ОСОБА_7 з вересня 2016 року проживала в Україні.

Крім того, аналіз змісту поданого клопотання свідчить, що заявник просив визнати в Україні додатки до рішення про розірвання шлюбу, а саме договір про врегулювання відносин подружжя після розірвання шлюбу і договір про розподіл батьківських обов`язків і план про здійснення батьківських прав, без вимоги визнати на території України саме рішення іноземного суду про розірвання шлюбу між сторонами. Наведене дає підстави вважати, що за таких обставин, документи, які просить визнати в Україні заявник не є рішенням суду у розумінні глави 1-2 розділу ІХ ЦПК України, що має наслідком відмову в задоволенні клопотання.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин, встановив дійсні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Відтак, підстави для скасування ухвали суду відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23.10.2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.