Провадження № 22-ц/802/1196/21 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Здрилюк О. І.,

розглянувши у порядку спрощеного письмового позовного провадження без виклику сторін у місті Луцьку цивільну справу за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , поданою їх представником ОСОБА_5 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2020 року року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року Державна іпотечна установа звернулася до суду із даним позовом, в якому просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість в розмірі 199 305,24 гривень, з яких: сума основного боргу 102 548,54 гривень, прострочені відсотки за користування кредитом 16 027,35 гривень, пені - 29653,21 гривні, інфляційні втрати 51 076,14 гривень та судові витрати.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2020 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 24 вересня 2020 року про виправлення описки в рішенні позов задоволено повністю.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , як основного боржника, з ОСОБА_3 , як поручителя; з ОСОБА_4 , як поручителя; з ОСОБА_2 , на користь Державної іпотечної установи заборгованості за кредитним договором № Ф1-05/26826-348 від 06 травня 2005 року в сумі 199 305,24 гривень, з яких: сума основного боргу 102 548,54 гривень, прострочені відсотки за користування кредитом 16 027,35 гривень, пеня - 29653,21 гривень, інфляційні втрати 51 076,14 гривень. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 червня 2021 року заяву адвоката Грибан Ж.В. в інтересах відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 51 076,14 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права в частині стягнення інфляційних втрат за кредитом, який виданий в іноземній валюті, та порушення норм процесуального права при вирішенні питання про перегляд заочного рішення суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення інфляційних втрат, оскільки у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного письмового провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, оскільки рішення суду оскаржується відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 лише в частині стягнення інфляційних втрат, то відповідно до ст. 367 ЦПК України апеляційним судом в решті рішення не переглядається і на предмет законності та обгрунтованості не перевіряється.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд виходив з того, що боржник ОСОБА_1 та поручителі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не виконали належним чином свої зобов`язання за кредитним договором та договорами поруки, не повернули кредитних коштів разом із процентами за користування ними, тому права позивача підлягають захисту шляхом стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором, включаючи сплату основного боргу, процентів, пені та інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону та правовим висновкам суду касаційної інстанції рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 травня 2005 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Ф1-05/26826-348 (а.с. 13-16). Відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» надало ОСОБА_1 кредит в сумі 10 000,00 доларів США. Цільове призначення кредиту придбання нерухомого майна. Кінцевий термін повернення кредиту 10 травня 2020 року. ОСОБА_1 зобов`язалася повністю повернути кредитні кошти.

06 травня 2005 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 26826-348-1 (а.с. 17-18). Відповідно до умов договору поруки ОСОБА_3 поручилася у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № Ф1-05/26826-348 від 06 травня 2005 року та зобов`язалася у разі невиконання позичальником обов`язків за вказаним кредитним договором відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарний боржник.

Того ж дня між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 26826-348-2 (а.с. 17-18). Відповідно до умов цього договору ОСОБА_4 поручився у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № Ф1-05/26826-348 від 06 травня 2005 року та зобов`язався у разі невиконання ОСОБА_1 обов`язків за вказаним кредитним договором відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарний боржник.

11 лютого 2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та Державною іпотечною установою було укладено договір відступлення права вимоги № 17/4-В. Відповідно до умов укладеного між сторонами договору ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» відступило, а Державна іпотечна установа набула права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), в тому числі щодо боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 25-32).

Позивач зазначав, що відповідачі свої зобов`язання за укладеними з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» договорами належним чином не виконували, тому у них станом на 23 серпня 2019 року, згідно з розрахунком позивача, утворилась заборгованість у сумі 199 305,24 гривень, з яких: сума основного боргу 102 548,54 гривень, прострочені відсотки за користування кредитом 16 027,35 гривень, пеня - 29653,21 гривень, інфляційні втрати 51 076,14 гривень, які підлягають стягненню з відповідачів у солідарному порядку на користь Державної іпотечної установи.

Так як кредитні кошти позичалися для інтересів сім"ї, то солідарним боржником з відповідачем ОСОБА_1 суд вважав також і її чоловіка ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року N 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях із визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі N 6-284цс17 та від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18 .

Також аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі N 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19).

Суд першої інстанції, стягуючи інфляційні втрати на вищезазначені положення закону уваги не звернув, не врахував, що предметом укладеного між сторонами кредитного договору № Ф1-05/26826-348 від 06 травня 2005 року є грошові кошти, виражені в іноземній валюті - 10 000 доларів США, то передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Отже, суд першої інстанції неправильно застосував положення частини другої статті 625 ЦК України та дійшов помилкового висновку про можливість стягнення інфляційних втрат у розмірі 51 076,14 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм діючого законодавства та підлягає зміні в частині визначення загального розміру заборгованості, без урахування суми інфляційних втрат у сумі 51 076,14 грн, тобто з відповідача слід стягнути кредитної заборгованості 148229,10 грн, з яких: сума основного боргу - 102,548,54 гривень, прострочені відсотки за користування кредитом - 16027,35 гривень, пеня - 29653, 21 гривень.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України також слід змінити суми стягнутої компенсації за понесені витрати зі сплати судового збору, виходячи із часткового задоволення позову - всього в сумі 2223,44 грн, а з кожного відповідача - по 555,86 грн (2223,44 грн : 4).

Разом з тим, з Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати в розмірі 2881,50 грн за сплату судового збору при поданні апеляційної скарги, враховуючи задоволену апеляційну скаргу відповідачів.

Проте, відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України, яка передбачає, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов"язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов"язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Оскільки при подачі апеляційної скарги відповідачами було сплачено судовий збір у сумі 2881,50 грн, а їх апеляційна скарга судом задоволена, то таким чином, з Державної іпотечної установи на користь відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 слід було би стягнути по 1440,75 грн з кожної (2881,50 грн :2), а тому різницю в понесених витратах - по 884,89 грн належить стягнути з позивача в користь кожної з відповідачів (1440,75 грн - 555,86 грн).

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , подану їх представником ОСОБА_5 , задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2020 року в даній справі в частині розміру заборгованості та судових витрат змінити.

Викласти другий абзац резолютивної частини рішення після слів "в сумі" у такій редакції: "148229,10 (сто сорок вісім тисяч двісті двадцять дев"ять) гривень 10 копійок, з яких: сума основного боргу - 102,548,54 гривень, прострочені відсотки за користування кредитом - 16027,35 гривень, пеня - 29653, 21 гривень."

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 в користь Державної іпотечної установи по 555 (п"ятсот п"ятдесят п"ять) гривень 86 копійок понесених судових витрат на сплату судового збору за подання позову.

Стягнути з Державної іпотечної установи в користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 884 (вісімсот вісімдесят чотири) гривні 89 копійок кожній судових витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 жовтня 2021 року.

Головуючий

Судді