Справа № 165/3005/19 Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/1140/21 Категорія: 76 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Шевчук Л. Я.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представників відповідачів Марчук Н. Є., Волоха В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні .цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Волиньвугілля», Міністерства енергетики України про скасування наказу, поновлення на роботі, виплату заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 16 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 123-к/к від 19 лютого 2017 року він був призначений на посаду виконуючого обов`язки генерального директора Державного підприємства «Волиньвугілля» (далі ДП «Волиньвугілля»), а наказом № 202-к/к від 30 вересня 2019 року його було звільнено з посади відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із реорганізацією підприємства.

Позивач вказував, що підставою його звільнення був наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 07 листопада 2018 року №554 «Про реорганізацію ДП «Волиньвугілля», лист Управління по роботі з персоналом Міненерговугілля від 12 листопада 2018 року № 16.2-вих/205-18, лист директора Департаменту вугільно-промислового комплексу О. Владиченка від 25 вересня 2019 року № 34.4-ВН/965-19.

Позивач зазначає, що його звільнення з роботи є незаконним та безпідставним. Так, згідно листків непрацездатності серії АДХ № 010212, серії АДФ № 151559, серії АДФ № 151867 у період з 30 вересня 2019 року по 25 жовтня 2019 року він перебував на лікуванні. Однак, відповідач незаконно позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю. Роботодавцем не було дотримано порядку звільнення працівника при реорганізації підприємства, не отримано належної згоди профспілкової організації та не запропоновано іншої вакантної роботи, яку він, як працівник може виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації, досвіду роботи. Крім того, жодної реорганізації підприємства проведено не було, згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ДП «Волиньвугілля» в процесі припинення не перебуває. Також, в порушення ст. 116 КЗпП України в день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 збільшивши позовні вимоги, просив суд визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 202-к/к від 30 вересня 2019 року, яким його було звільнено від виконання обов`язків генерального директора ДП «Волиньвугілля», поновити його на раніше займаній посаді, стягнути з ДП «Волиньвугілля» на його користь нараховану та невиплачену заробітну плату у розмірі 39 015 грн 05 коп., 17 196 грн 88 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також стягнути з відповідачів судові витрати у справі, які за попереднім розрахунком складають 15 000 грн.

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 17 січня 2020 року замінено відповідача Міністерство енергетики та вугільної промисловості України на належного відповідача Міністерство енергетики та захисту довкілля України, а ухвалою суду від 24 лютого 2021 року на Міністерство енергетики України (а.с.147, 220, том 1).

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 16 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Волиньвугілля» на користь ОСОБА_1 13 513 грн 61 коп. невиплаченої вихідної допомоги при звільненні.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Волиньвугілля», Міністерства енергетики України в частині визнання протиправним та скасування наказу Міністерства енергетика та вугільної промисловості України №101-к/к від 30 вересня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків генерального директора ДП «Волиньвугілля», поновлення його на раніше займаній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не враховано тієї обставини, що він був звільнений з роботи у період тимчасової непрацездатності. Крім того, суд не звернув уваги на те, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таких вимог закону роботодавцем не виконано. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно частково задовольнив його позов.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі Міністерство енергетики України, ДП «Волиньвугілля» просять апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, а також представників відповідачів, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог, із залишенням в решті рішення суду без змін, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 123-к/к від 19 грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 з 20 грудня 2017 року був призначений виконуючим обов`язки генерального директора ДП «Волиньвугілля» на період до призначення керівника цього підприємства у встановленому порядку (а.с.115, том 1).

Позивача ОСОБА_1 на виконання п. 5 наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 07 листопада 2018 року №554 «Про реорганізацію Державного підприємства «Волиньвугілля» було попереджено про подальше звільнення від виконання обов`язків відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у якому позивач 13 листопада 2018 року власноручно розписався (а.с.117-118, 123).

Судом також встановлено, що на підставі наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 101-к/к від 30 вересня 2019 року позивача ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із реорганізацією підприємства. Підставою для звільнення зазначено: наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 07 листопада 2018 року № 554 «Про реорганізацію ДП «Волиньвугілля», лист Управління по роботі з персоналом Міненерговугілля від 12 листопада 2018 року № 16.2-вих/205-18, лист директора Департаменту вугільно-промислового комплексу О. Владиченка від 25 вересня 2019 року № 34.4-ВН/965-19 (а.с.8, том 1).

З акту за підписом директора Департаменту вугільно-промислового комплексу Владиченко О., начальника Управління по роботі з персоналом ОСОБА_3 , заступника начальника Управління Кречуняка С. вбачається, що 30 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 перебував у Міністерстві енергетики та вугільної промисловості України, однак відмовився ставити відмітку про ознайомлення із вказаним наказом (а.с.123, том 1).

Судом також встановлено, що відповідно до розпорядження КМУ від 06 грудня 2017 року № 1019-р «Про утворення Державного підприємства «Національна вугільна компанія» та наказу Міністерства енергетики та вугільної та вугільної промисловості від 17 травня 2018 року № 260 «Про утворення Державного підприємства «Національна вугільна компанія», 30 травня 2018 року було проведено державну реєстрацію ДП «Національна вугільна компанія». 07 листопада 2018 року Міністерством виданий наказ №554 про реорганізацію ДП «Волиньвугілля» шляхом приєднання до НВК (а.с.117-118, том 1).

Згідно з наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 286 від 01 липня 2019 року внесено зміни до наказу Міненерговугілля від 07 листопада 2018 року № 554 «Про реорганізацію ДП «Волиньвугілля», а саме виведено зі складу комісії з реорганізації ДП «Волиньвугілля» голову комісії в.о. генерального директора Пилипюка А. П., а введено до складу комісії ОСОБА_4 (а.с.116, том 1).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 свої вимоги мотивував тим, що роботодавцем не було дотримано порядку його звільнення з роботи як працівника при реорганізації підприємства, не отримано належної згоди профспілкової організації та не запропоновано йому іншої вакантної роботи, яку він, як працівник може виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації, досвіду роботи, у зв`язку з чим наказ про його звільнення з роботи є незаконним та підлягає скасуванню, він підлягає поновленню на роботі на займаній посаді та на його користь з відповідача ДП «Волиньвугілля» підлягає до стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення рішення у цій справі.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходив з того, що ДП «Волиньвугілля» реорганізовується і відповідне Міністерство сприяє якнайшвидшому проведенню та здійсненню реорганізації підприємства. Відповідач Міністерство енергетики України за статутом ДП «Волиньвугілля» призначає та звільняє з займаної посади лише керівника цього підприємства, тобто уповноважений орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Судом не встановлено, що вивільнюваний працівник ОСОБА_1 користувався переважним правом на залишення на роботі судом. Суд першої інстанції вважав, що позивачем суду не надано доказів на обґрунтування позовних вимог щодо скасування оскаржуваного наказу та поновлення його на роботі, а у судовому засіданні не було встановлено жодних порушень зі сторони Міністерства енергетики України при звільненні позивача з роботи.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може з огляду на таке.

У п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004 вказано, що «згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша); держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності (частина друга). Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Реалізація права громадянина на працю здійснюється шляхом укладення ним трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою, яка передбачається структурою і штатним розписом підприємства, установи чи організації. Конституційний принцип рівності не виключає можливості законодавця при регулюванні трудових відносин встановлювати певні відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій, у тому числі вводити особливі правила, що стосуються підстав і умов заміщення окремих посад, якщо цього вимагає характер професійної діяльності».

У ч. 6 ст. 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У ст. 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

При цьому вживані в цій нормі поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 1-3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст4 9-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Однак, всупереч наведеним положенням КЗпП України роботодавець попередивши позивача про наступне вивільнення, не запропонував останньому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду. При цьому саме роботодавець зобов`язаний був запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Разом з тим, як встановлено судом, позивач звільнений з роботи у зв`язку з реорганізацією підприємства, однак при реорганізації юридична особа припиняється, водночас можливість для звільнення працівників у разі реорганізації допускається тільки за умови скорочення штату або чисельності працівників (ч. 3 ст. 36, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

З доказів, які надані апеляційному суду відповідачем ДП «Волиньвугілля», зокрема з структури апарату управління ДП «Волиньвугілля» з 01 січня 2018 року по 01 січня 2021 року встановлено, що на підприємстві не мало місце скорочення штату або чисельності працівників, посада генерального директора не скорочувалася, а навпаки після звільнення позивача на цю посаду призначалися інші особи.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, та зокрема з доданого до апеляційної скарги витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ДП «Волиньвугілля» не перебуває в процесі припинення, що свідчить про те, що жодної реорганізації підприємства проведено не було.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України та ст. 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 654/941/17.

Таким чином, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що звільнення з роботи позивача ОСОБА_1 відбулося з підстав, не передбачених законом, у зв`язку з чим наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 101-к/к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким ОСОБА_1 30 вересня 2019 року звільнено від виконання обов`язків генерального директора ДП «Волиньвугілля», у зв`язку із реорганізацією підприємства, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України необхідно визнати незаконним та скасувати, а позивача поновити на роботі на посаді виконуючого обов`язки генерального директора ДП «Волиньвугілля» з 30 вересня 2019 року.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню у зв`язку з незаконним звільненням позивача, суд керується Порядком № 100, згідно з яким середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100).

Як вбачається з довідки ДП «Волиньвугілля» від 06 жовтня 2021 року №1002/7.1/10-39, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на час звільнення 30 вересня 2019 року становить 763 грн 05 коп.

Кількість робочих днів за період з 30 вересня 2019 року, а саме дня звільнення позивача з роботи, по 21 жовтня 2021 року - дня ухвалення рішення про поновлення його на роботі, становить 515 днів.

Оскільки апеляційним судом встановлено, що час вимушеного прогулу позивача за період з 30 вересня 2019 року по 21 жовтня 2021 року становить 515 днів, а його середньоденний заробіток становить 763 грн 05 коп., тому відповідно до Порядку № 100 середній заробіток ОСОБА_1 за вказаний період буде обчислюватися шляхом множення кількості робочих днів вимушеного прогулу на середньоденний заробіток і становитиме у розглядуваному випадку 392 970 грн 75 коп. (515 днів вимушеного прогулу х 763 грн 05 коп. - середньоденний заробіток) та підлягає до стягнення з відповідача ДП «Волиньвугілля» на користь позивача.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення у частині відмови у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, а тому з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його необхідно скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення таких позовних вимог.

Разом з тим, рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача 13 513 грн 61 коп. невиплаченої вихідної допомоги при звільненні не оскаржується, а тому не переглядається судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційним судом у цій справі ухвалюється нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому відповідно до наведених положень ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивач ОСОБА_1 згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, тому з відповідача ДП «Волиньвугілля» в дохід держави необхідно стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 4 698 грн 11 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 7 047 грн 17 коп., а всього 11 745 грн 28 коп. судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2021 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 101-к/к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким звільнено ОСОБА_1 30 вересня 2019 року від виконання обов`язків генерального директора Державного підприємства «Волиньвугілля», у зв`язку із реорганізацією підприємства, відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді виконуючого обов`язки генерального директора Державного підприємства «Волиньвугілля» з 30 вересня 2019 року.

Стягнути з Державного підприємства «Волиньвугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 вересня 2019 року по 21 жовтня 2021 року у розмірі 392 970 (триста дев`яносто дві тисячі дев`ятсот сімдесят) гривень 75 копійок.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з Державного підприємства «Волиньвугілля» в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви 4 698 (чотири тисячі шістсот дев`яносто вісім) гривень 11 копійок та 7 047 (сім тисяч сорок сім) гривень 17 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: