Справа № 464/2643/19 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/811/3101/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: представника Державної іпотечної установи Подольського А.Ю.,

представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 вересня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у січні 2019 року Державна іпотечна установа звернулася з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 31 травня 2006 року, між ТзОВ «Банк «Фінанси і кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 88-4.4, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 49 500,00 доларів США з процентною ставкою 15 % річних за користування кредитними коштами, які він зобов`язався повернути до 30 січня 2017 року. Для виконання умов кредитного договору позичальнику відкрито позичковий рахунок № НОМЕР_1 . Додатковим договором № 1 від 23 серпня 2006 року розмір кредиту збільшено до 74 000 доларів США та змінено графік погашення заборгованості. В забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 31 травня 2006 року, а також між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки від 31 травня 2006 року. Крім того, між ТзОВ «Банк «Фінанси і кредит», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки. Стверджує, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надав позичальнику кредитні кошти. Зазначає, що 11 лютого 2015 року між ТзОВ «Банк «Фінанси і кредит» та Державною іпотечною установою укладено договір відступлення права вимоги № 17/4-В, за яким банк відступає, а Державна іпотечна установа набуває всі права вимоги за договорами, які зазначені в додатку, в тому числі і на підставі договору № 88-4.4 від 31 травня 2006 року. Вважає, що позичальником порушено умови кредитного договору щодо своєчасності сплати кредиту та процентів за користування ним, у зв`язку з чим станом на 09 квітня 2019 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 1 200 320,68 грн., з яких 593 168,79 грн. заборгованість за сумою основного боргу, 124 071,14 грн. прострочена заборгованість за відсотками за користування кредитом; 47 756,23 грн проценти у розмірі 3 % за користування кредитом; 244 106,72 відсотки за користування чужими коштами в розмірі облікової ставки НБУ; 191 217,80 грн. інфляційні втрати. З наведених підстав просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № 88-4.4 від 31 травня 2006 року в загальній сумі 1 200 320,68 грн. та судові витрати в розмірі 18 004,81.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17 вересня 2020 року у задоволенні позову Державної іпотечної установи відмовлено.

Рішення суду оскаржила Державна іпотечна установа, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з невірно встановленими обставинами, що мають значення для розгляду справи. Апелянт стверджує, що факт отримання відповідачем кредиту підтверджується наявними в матеріалах справи заявами про видачу готівки, які містять особистий підпис ОСОБА_1 та відтиск штампів касового обслуговування відділень ТзОВ «Банк «Фінанси і кредит». ОСОБА_1 ознайомився та погодився з умовами даного кредитного договору, а часткове виконання умов договору підтверджує факт прийняття ним кредитних зобов`язань. Зазначає, що довідка про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит № 88-4.4 від 31.05.2006 року надана позивачем є достовірним, достатнім та належним доказом заборгованості відповідача. Вважає, що безпідставними є висновки суду про те, що договір поруки є припиненим, оскільки відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань в повному обсязі. Звертає увагу, що строк дії кредитного договору № 88-4.4 від 31 травня 2006 року закінчився 30.01.2017 року, відтак звертаючись з позовом 13 травня 2019 року, Державна іпотечна установа, на думку апелянта, подала його в межах строку позовної давності. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Державної іпотечної установи Подольського А. Ю. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1- 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.( ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 31.05.2006 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 88-4.4, за умовами якого банком було надано кредитні ресурси на суму 49 500 дол.США 00 центів з оплатою відсотків за користування кредитними коштами 15 процентів річних. Кошти ОСОБА_1 були отримані та мали бути повернуті до 30.01.2017 року. Додатковим правочином № 1 від 23.08.2006 року розмір кредиту було збільшено до 74 тис. дол.США 00 центів та змінено графік погашення кредиту.

На забезпечення виконання зобов`язань по даному кредитному договору між банком, позичальником та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 було укладено договори поруки від 31.05.2006 року.

Крім того, даний кредитний договір було забезпечено договором іпотеки, а саме, між банком, позичальником та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, посвідчений 31.05.2006 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коцюбинським А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1007.

З матеріалів справи вбачається, що 11.02.2015 року, між ТзОВ «Банк «Фінанси та кредит» та Державною іпотечною установою було укладено договір відступлення прав вимоги № 17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 616.

Згідно п.1.2 Договору відступлення первісний кредитор (Банк) відступає, а новий кредитор (позивач) набуває всі права вимоги за договорами (кредитами, іпотеки, поруки, тощо), вказаними в додатках до цього Договору.

Пунктом 2.1. Договору відступлення встановлено, що п.1.2. цього договору набирає чинності в день прийняття рішення НБУ про віднесення первісного кредитора до категорії неплатоспроможних або на наступний календарний день після настання сукупності обставин, визначених п.п.2.1.1 Договору та однієї з обставин, визначеної п.п. 2.1.2. цього Договору або 2.1.3 цього договору.

17.09.2015 року постановою Правління НБУ № 612 ПАТ «Банк «Фінанси та Кердит» було віднесено до категорії неплатоспроможних, що призвело до запровадження тимчасової адміністрації в банку. Вказана інформація була розміщена 17.09.2015 року на офіційному сайті НБУ. Згідно із п.2.1 Договору відступлення прав вимоги, вказана вище обставина призвела до набрання 17.09.2015 року чинності Договору відступлення в частині відступлення та набуття позивачем всіх прав вимоги за кредитним договором, договорами поруки та договором іпотеки.

Відповідно до довідки про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит від 31.05.2006 станом на 09.04.2019 року сума заборгованості позичальника перед позивачем складає 1 200 320 грн. 68 коп. з яких : 593 168 грн. 79 коп.- заборгованість по сумі основного боргу; 124 071 грн. 14 коп.- прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом; 47756 грн. 23 коп.- проценти у розмірі 3 % річних за користування кредитом; 244 106 грн.72 коп. - відсотки за користування чужими коштами в розмірі облікової ставки НБУ; 191 217 грн. 80 коп.- інфляційні втрати.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Як вбачається з матеріалів справи (т.3 а.с. 85) АТ «Банк «Фінанси і кредит» 08.08.2013 року направило боржнику ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредитних ресурсів ( лист за №1097), яку він отримав 30.08.2013 року, у якій зазначив, що станом на 07.08.2013 року заборгованість за кредитним договором становить: сума заборгованості по тілу кредиту 31418.43 дол. США (251127.51 грн.), сума заборгованості по нарахованих доходах 1676.82 дол. США (13402. грн.), пеня за простроченими кредитними коштами (за останній рік з 07.08.2012 року до 06.07.2013 року 45741.34 грн., загальна сума в еквіваленті становить 310271.67 грн.

Зазначена у вимозі сума заборгованості відповідачами не оспорюється, на спростування цієї суми заборгованості відповідачі іншого розрахунку суду не надали, фактично визнали обставину наявності станом на 07.08.2013 року заборгованості саме у зазначеному у вимозі розмірі.

Судом першої інстанції встановлено, що боржник ОСОБА_1 не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання з погашення кредиту, процентів за кредитним договором, а відтак, враховуючи відсутність заперечень відповідачів щодо розміру заборгованості, суд першої інстанції вважав доведеною суму заборгованості за кредитним договором станом на 07.08.2013 року.

АТ «Банк «Фінанси та кредит» у вимозі, направленій боржнику ОСОБА_1 , зазначив, що керуючись п.3.4 кредитного договору вимагає у 10 денний строк з моменту отримання даної вимоги здійснити повне погашення заборгованості за кредитним договором та перерахувати вказану суму заборгованості на рахунок банку, однак, зазначена сума заборгованості ОСОБА_1 сплачена не була.

Вимогу банку про дострокове повернення кредитних ресурсів ОСОБА_1 отримав 30.08.2013 року (т.3 а.с.87).

Аналізуючи зміст вимоги, з`ясовуючи питання щодо того, чи у зазначеній вимозі йдеться про погашення лише простроченої заборгованості чи повернення усіх отриманих в кредит коштів, колегія суддів проаналізувала долучені до матеріалів цивільної справи розрахунки суми заборгованості по тілу кредиту та по відсотках, яка розрахована станом на 10.09.2015 року, та встановила, що станом на серпень 2013 року ОСОБА_1 було сплачено по тілу кредиту 45617.29 грн., банк у вимозі зазначив суму тіла кредиту 31418.43 дол. США, тобто, банк фактично вимагав сплатити протягом десяти днів весь кредит, тобто, вимагав дострокового погашення кредиту.

Надіславши таку вимогу, банк використав своє право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, тобто, такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору, яким є 10.09.2013 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно врахував те, що АТ «Банк «Фінанси та кредит» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, а відтак направивши вимогу про дострокове повернення кредиту від 08.08.2013 року, кредитор на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання щодо строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Строк позовної давності починається з моменту пред`явлення банком вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом (ВСУ від 9 листопада 2016 р. у справі №6-2251цс16).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який встановивши підставність позовних вимог про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором за період до 10.09.2013 року, дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги Державної іпотечної установи про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між АТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 , за період до 10.09.2013 року, не можуть бути задоволені у зв`язку зі спливом позовної давності, оскільки з такими вимогами позивач звернувся лише 13.05.2019 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заміна сторін у зобов`язанні, відповідно до статті 262 ЦК України, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, що спростовує доводи апелянта про те, ще позивачем не пропущено строк позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) зазначила, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

А відтак, право АТ «Банк «Фінанси та кредит» на нарахування ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами, на нарахування пені припинилося у банку з 10.09.2013 року, і їх нарахування після цієї дати є неправомірним.

На вимогу суду першої інстанції відповідачем було надіслано копію кредитної справи ОСОБА_1 , однак матеріали такої не містять розрахунків заборгованості, документів, за наявності яких можна було б перевірити правильність нарахування заборгованості ОСОБА_1 , перевірити, чи такий проведено у відповідності до умов кредитного договору, з дотриманням вимог чинного законодавства.

Ухвалами суду від 13.01.2020 року та від 12.02.2020 року від відповідача та від АТ «Банк «Фінанси та кредит» витребовувались відомості щодо руху коштів по рахунках за кредитним договором №88-4.4 від 31.05.2006 року (з даними про суму та дату операцій, кореспонденцію рахунків, призначення платежу) стосовно платіжних операцій, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (в т.ч. сплати супутніх послугу нотаріусів, оцінювачів, державних зборів та інше), платіжні документи позичальника, якими він підтверджує факт оплати зобов`язань за кредитним договором та супутніми послугами по кредиту, однак такі суду першої інстанції не були надані.

За відсутності зазначених документів перевірити правильність нарахування заборгованості не вдається можливим.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, Шевченківським районним судом м. Львова розглядалася цивільна справа за позовом АТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, з позовом банк звернувся 25.09.2014 року, до позову долучено розрахунок заборгованості за кредитним договором, з якого вбачається, що станом на 08.2014 року банк нараховував проценти, які включив в розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №88-4.4 від 31.05.2006 року, а також нарахував пеню за прострочення погашення тіла кредиту та за прострочення сплати відсотків, що з врахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, висловлених у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) з огляду на направлену банком вимогу від 08.08.2013 року про дострокове погашення кредиту, є неправомірним після 10.09.2013 року.

Наведене вище свідчить про те, що в заборгованість по сумі основного боргу 593168 грн. 79 коп. включено безпідставно нараховані після 10.09.2013 року відсотки і пеня.

З врахуванням правових позицій Великої Палати Верховного Суду України, висловлених у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18, нарахування відсотків за користування кредитними коштами за цим кредитним договором після 10.09.2013 року, є неправомірним.

Як вбачається з долученої до справи довідки про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит №88-4.4 від 31.05.2006 року (позичальник ОСОБА_1 ) станом на 09.04.2019 року, загальна сума заборгованості становить 1200320.68 грн., яка складається, в тому числі, з прострочених відсотків за користування кредитом в розмірі 124071.14 грн., 3% відсотки за користування кредитом 47756.23 грн., відсотки за користування чужими коштами в розмірі облікової ставки НБУ 244106.72 грн., а також інфляційні втрати 191217.80 грн.

Аналізуючи розрахунки заборгованості станом на 09.04.2019 року, а саме, процентів в розмірі 15%, розмір заборгованості 124071.14 грн., то такі нараховані за період з 17.09.2015 року до 30.01.2017 року, до дня закінчення строку дії договору, а в розмірі 3% за період з 31.01.2017 року до 09.04.2019 року 47756.23 грн., до дня подачі позову, а розрахунок відсотків за користування чужими коштами в розмірі облікової ставки НБУ в розмірі 244106.72 грн. проведено з січня 2017 року до 09.04.2019 року.

Нарахування цих коштів суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), оскільки АТ «Банк «Фінанси та кредит» змінив строк виконання зобов`язання, а відтак нарахування процентів (відсотків) після 10.09.2013 року, є неправомірним.

Що стосується вимоги про стягнення 3% за період з 31.01.2017 року до 09.04.2019 року 47756.23 грн., то такі, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки їх стягнення позивач не обгрунтовував ч.2 ст. 625 ЦК України.

Вимоги Державної іпотечної установи про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США, не можна визнати законними і обґрунтованими, оскільки норми частини 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного в гривнях, а оскільки між сторонами укладено договір кредиту в іноземній валюті, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат, є безпідставними.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність нарахування після 10.09.2013 року процентів за користування кредитними коштами, інфляційних втрат за кредитним договором №88-4.4 від 31.05.2006 року, і що вимоги позивача в цій частині позовних вимог є безпідставними і не підлягають до задоволення.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов вірного та обгрунтованого висновку по відмову в задоволенні позовної вимоги Державної іпотечної установи про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, діючої на час виникнення спірних правовідносин), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців (якщо інший строк не передбачений договором поруки) з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив призводить до припинення суб`єктивного права кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Відповідно до п. 5.1 договорів поруки від 31.06.2006 року зазначено, що порука припиняється із припиненням зобов`язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку невиконання зобов`язання за кредитним договором не пред`явив позовні вимоги до поручителя.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, оскільки договором кредиту передбачено, що чергові платежі позичальник повинен був здійснювати кожного місяця, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та згідно з частиною другою статті 559 цього Кодексу обрахування встановленого договором поруки річного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через рік після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу річного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), відповідно до якого строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Як вбачається з кредитного договору №88-4.4 від 31.05.2006 року термін його дії до 30.01.2017 року, судом встановлено, що 08.08.2013 року АТ «Банк «Фінанси та кредит» звернувся з вимогою до ОСОБА_1 про дострокове повернення кредитних ресурсів, яку він отримав 30.08.2013 року, що свідчить про те, що банк змінив умови кредитного договору щодо строку його дії, яким є 10.09.2013 року.

Враховуючи вищенаведене, положення ст. 559 ЦК України, те, що з позовом про солідарне стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 та поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Державна іпотечна установа звернулася лише 13.05.2019 року, вірним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що порука припинилася, а відтак суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №88-4.4 від 31.05.2006 року з поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з підстав припинення поруки.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Державної іпотечної установи залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18.10.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.