Дата документу 20.10.2021 Справа № 328/2624/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №328/2624/20 Головуючий у 1-й інстанції: Новікова Н.В.
Провадження №22-ц/807/3285/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Кримської О.М., Кочеткової І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 24 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих внаслідок ДТП,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача: матеріальну шкоду, завдану внаслідок пошкодження автомобіля у розмірі 4317,00 гривень; моральну шкоду, завдану внаслідок пошкодження автомобіля у розмірі 10 000,00 гривень; витрати з оцінки збитків у розмірі 2 000,00 гривень.

Позов обґрунтовує тим, що 19.09.2020 о 13.10 годині на перехресті вулиць Ковальської та Призаводської в м. Токмаку ОСОБА_1 , керуючи автомобілем DAEWOO Espero, реєстраційний № НОМЕР_1 , рухалась заднім ходом на перехресті, не впевнилась в безпечності маневру, внаслідок чого допустила наїзд на автомобіль DAEWOO LANOS, реєстраційний № НОМЕР_2 , який стояв на обочині.

Постановою Токмацького районного суду Запорізької області від 02.11.2020 по справі № 328/2143/20 ОСОБА_1 , визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. В результаті цієї пригоди був пошкоджений автомобіль DAEWOO LANOS, реєстраційний № НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_3 .

Задля урегулювання питання в позасудовому порядку водій ОСОБА_3 домовились з відповідачем, що остання сплатить вартість збитків після їх визначення. Відповідно до звіту про визначення вартості матеріальних збитків від 23.112020 року вартість збитків склала 4317,00 гривень. Крім цього, позивачем понесені додаткові витрати з оцінки збитків, нанесених автомобілю у розмірі 2 000,00 гривень. Понесені позивачем витрати відповідачем не відшкодовані. Внаслідок правопорушення, вчиненого відповідачем, у позивача відбулися негативні зміни життя, побачивши свій автомобіль в пошкодженому стані, він зазнав стресу та душевних страждань, що негативно вплинуло на самопочуття та сон, довгий час перебував у пригніченому стані у зв`язку з чим, розмір моральної шкоди оцінює в 10 000 гривень.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 24 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок пошкодження автомобіля в розмірі 4317,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на залучення спеціаліста в розмірі 2000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 24 червня 2021 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не дав належної оцінки наданим доказам по справі, а саме під час ухвалення рішення по справі, не звернув уваги на те, що в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , який є потерпілим претензій не мав до ОСОБА_1 , оскільки пошкодження є не значними та не потребують ремонту. Апелянт вказувала на те, що звіт про оцінку не є належним та допустимим доказом по справі, оскільки складений ФОП та лише 25.11.2020 року, тоді як ДТП трапилось 19.09.2020 року. Окрім того, суд не звернув уваги на те, що автомобіль DAEWOO Espero, реєстраційний № НОМЕР_1 станом на 19.09.2020 року був застрахований на підставі страхового Полісу про обов`язкове добровільне страхування транспортного засобу № А04723374 в ПрАТ «УПСК» та договору страхування АО-4723374 від 16.12.2019 року, тому потерпілий мав можливість звернутися до страхової компанії, яка зобов`язана була оплатити йому настання страховго випадку. Суд першої інстанції не врахував позицію Великої Падати Верховного Суду, висловлену у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 676/518/17 ( провадження № 61-8307 св 18), що відшкодування шкоди власником транспортного засобцу або винуватцем ДТП, відповідальністть яких застрахована за договорм обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови,якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи,яка застрахувала свою відповідальність.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження і апеляційна скарга направлені відповідачеві за останньою відомою адресою його зареєстрованого місця проживання.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального повадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2021 року це 227 000,00 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270 грн (2270 грн х 100 = 227 000,00 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову в даній справі становить 16317,00 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до вимог частини другої статті 1187, статті 1166, 1188 ЦК України, відповідач ОСОБА_1 , яка на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, має відшкодувати позивачу завдану йому джерелом підвищеної небезпеки шкоду, оскільки є винною в скоєнні дорожньо транспортної пригоди, яка мала місце 19 вересня 2020 року.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись.

Судом першої інстанції, встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником автомобіля Деу Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с. 6).

02.11.2020 постановою судді Токмацького районного суду Запорізької області у справі №328/2143/20 відповідачка ОСОБА_1 визнана винуватою у тому, що 19.09.2020 о 13.10 годині на перехресті вулиць Ковальської та Призаводської в м. Токмаку ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Деу Експеро, реєстраційний № НОМЕР_1 , рухалась заднім ходом на перехресті, не впевнилась в безпечності маневру, внаслідок чого допустила наїзд на автомобіль Деу Ланос, реєстраційний № НОМЕР_2 , який стояв на обочині. Внаслідок ДТП автомобілі механічно пошкоджені, тілесних ушкоджень ніхто не зазнав. Тобто ОСОБА_1 визнана винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Постанова набрала законної сили, штраф сплачено.

Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Вартість спричинених ДТП збитків, заподіяних відповідачем ОСОБА_1 майну потерпілого ОСОБА_2 складає 4317,00 гривень, про що відображено у звіті про визначення вартості матеріальних збитків, завданих власнику колісного транспортного засобу (КТЗ) від 23.11.2020, складеного фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 (а.с.17-31).

Відповідачку ОСОБА_1 було запрошено для участі в огляді автомобіля. Повідомлення вона отримала 17.11.2020 (а.с. 10).

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини другої статті 1188 ЦК України якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів не вважає доводи апеляційної скарги щодо невірно встановлених обставин справи судом першої інстанції такими що заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті, вказані доводи свідчать лише про незгоду апелянта з результатами розгляду справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та визнання її винною у скоєні ДТП.

При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Втім, колегія суддів погоджується із узагальненими доводами апелянта стосовно порушення судом норм процесуального права .

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Разом з тим, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Статтею 1 Закону України "Про страхування"передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України "Про страхування". До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідно до пункту 22.1статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - Моторне (транспортне) страхове бюро України) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1. статті 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". .

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

За правилами статті 39 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Основними завданнями МТСБУ є зокрема, здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі (пункт 41.1 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, згідно з яким право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах з посилання на дану постанову Великої Палати зробив Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 127/7370/17-ц, від 10квітня 2019 року у справі №539/447/17, від 17 квітня 2019 року в справі № 500/3802/16, від 24 квітня 2019 року у справі № 279/96/17.

В постанові Верховного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 715/1138/18 провадження № 61-12855св19 зроблено висновок, що Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що обов`язок з відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди покладається на страховика (у випадках, передбачених статтею 41Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на Моторне (транспортне)страхове бюро України), а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог, який відповідно до ч. 4 ст. 263ЦПК України враховує суд при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. За загальним правилом, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", є страховик у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі страхувальник.

Під час розгляду вказаної справи, суд першої інстанції не встановив чи був транспортний засіб відповідача ОСОБА_1 застрахований відповідно до ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а також не встановив чи звертався ОСОБА_2 до страховика з вимогою про відшкодування майнової шкоди.

Водночас, на виконання ухвали Запорізького апеляційного суду від 28 серпня 2021 року, та які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі як доказ, передбачений ч. 3 ст. 367 ЦПК України, на виконання вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі, ОСОБА_1 надала суду роздруківку з офіційного сайту МТСБУ з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № А 00 4723374, який діяв в момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди та з якого вбачається, що автомобіль DAEWOO Espero, реєстраційний № НОМЕР_4 , яким керувала ОСОБА_1 під час ДТП, яка сталася 19.09.2020 року був застрахований в ПрАТ « УПСК».

При цьому колегія суддів зауважує, що хоча в рішенні суду зазначено автомобіль DAEWOO Espero, реєстраційний № НОМЕР_1 , проте фактично реєсстраційний номер зазначеного автомобіля є: № НОМЕР_4 , що підтверджується фотозйомкою зазначеного автомобіля під час ДТП ( а.с. 9 зворот) та узгоджується з реєстраційним номером автомобіля ( НОМЕР_4 ) зазначеного в страховому полісу № АО4723374 .

В даному випадку згідно з нормами Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відшкодування майнової шкоди, заподіяної потерпілому, покладається на страховика відповідно до ліміту відповідальності.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Форма і зміст позовної заяви мають відповідати вимогам статті 175 ЦПК України.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

За правилом частини першої статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Відповідно до частини другої статті 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та постановляє рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Отже, наведені висновки свідчать про те, що позивач наділений правом на власний розсуд визначити предмет та підстави позову, а також суб`єктний склад відповідачів, разом з цим, саме на суд покладено процесуальний обов`язок визначення належності відповідачів у спорі, проте вирішення питання про заміну відповідача на належного або залучення співвідповідача здійснюється судом виключно за клопотанням позивача (частини перша, друга статті 51 ЦПК України).

Водночас, таке клопотання позивача в матеріалах справи відсутнє.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

Належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.

Встановивши, що згідно із договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та Закону № 1961-IV у страховика виник обов`язок з виплати страхового відшкодування потерпілому, тому колегія суддів приходить до висновку, що саме страховик, тобто ПрАТ « УПСК» повинно бути належним відповідачем по справі, а у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)

Однак, суд першої інстанції вказані обставини не з`ясував, не роз`яснив позивачу право на залучення страховика ПрАТ «УПСК» як співвідповідача по справі, а суд апеляційної інстанції в силу вимог ЦПК України позбавлений можливості залучити до участі в справі належного відповідача.

За наведених обставини є підстави для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 ( подання позову до неналежного складу відповідачів), що узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Оскільки у підсумку позивач звернувся до суду з позовом лише до винуватця ДТП ОСОБА_1 , тому позивач ОСОБА_2 має насамперед вирішити спір з ПрАТ «УПСК» в межах установленого ліміту страхової відповідальності останньої для правильного урегулювання спору між позивачем та ОСОБА_1 , у протилежному випадку - до вирішення питання про наявність підстав для відшкодування заподіяної шкоди за рахунок страховика відповідача, зокрема у судовому порядку, позовні вимоги до ОСОБА_1 є передчасними.

Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.

Верховний Суд у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 16 червня 2021 року у справі № 264/4263/18 (провадження № 61-12632св20) зазначив, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції порушив вимоги цивільного процесуального закону, не з`ясував коло належних відповідачів, відповідно до цивільного процесуального закону, не вирішив питання про залучення усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог, як відповідачі.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням того, що судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права, колегія суддів вважає на необхідне оскаржене судове рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у позові з огляду на незалучення до участі в справі належного відповідача.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що судове рішення суду першої інстанцій постановлене без додержання норм процесуального права. За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові.

Також відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача на користь відповідача судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2522,40 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 24 червня 2021 року у цій справі скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих внаслідок ДПТ, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2522,40 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 20 жовтня 2021 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Кочеткова І.В. Кримська О.М.