Номер провадження: 22-ц/813/3508/21
Номер справи місцевого суду: 2-5504/2010
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (правонаступником яких є ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Гниличенко М.В. 16 грудня 2010 року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом, який було змінено, до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири ( а.с. 3-4, 20-23).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що на початку квітня 2008 року її син, ОСОБА_2 , та невістка, ОСОБА_4 леріївна, запропонували їй переоформити на них кв. АДРЕСА_1 в обмін на те, що вони будуть її доглядати, купувати їжу, ліки, одяг, інші необхідні речі, сплачувати за комунальні послуги.

Позивачу на той час виповнилося 67 років, вона часто хворіла та потребувала стороннього догляду, тому вона погодилася на пропозицію відповідачів. 29 травня 2008 року в офісі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального Похиленко JI.M. позивачка підписала всі необхідні документи та була впевнена, що в угоді були оговорені всі умови про які сторони домовилися.

Спочатку відповідачі виконували всі домовленості, однак, на початку квітня 2009 року перестали купувати позивачці одяг, ліки, сплачувати за комунальні послуги, пославшись на фінансову кризу, а після розлучення сина ОСОБА_2 з невісткою ОСОБА_4 , остання переїхала до іншого міста та перестала виконувати домовленості.

Після консультацій з юристами позивачці стало відомо, що фактично між сторонами було укладено договір дарування, який не можна розірвати в односторонньому порядку. Таким чином, позивачка була змушена звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним з підстав того, що при укладенні правочину, вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме природи правочину.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2010 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано недійсним договір дарування кв. АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко JI.M. 29 травня 2008 року та зареєстрованим в реєстрі № 3674 ( а.с. 40-41).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 червня 2012 року залучено неповнолітнього ОСОБА_3 у якості правонаступника ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 146-147).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2012 року прийнято відмову представника ОСОБА_4 від апеляційної скарги на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2010 року. Апеляційне провадження у справі закрито. Справу повернуто до суду першої інстанції (а.с. 154-155)

В апеляційній скарзі представник АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 164-169).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко JI.M. 29 травня 2008 року та зареєстрованим в реєстрі № 3674 (а.с.8).

Відповідачі зареєстрували право власності на квартиру АДРЕСА_1 в КП «ОМБТІ та РОН» 31.05.2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно (а.с.7).

Постановляючи оскаржуване судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що при укладенні договору дарування від 29 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 позивачка помилялася щодо природи даного договору та його наслідків, вважаючи, що насправді сторонами було укладено договір довічного утримання.

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду, з наступних підстав.

Так, колегія суддів враховує, що між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_2 , ОСОБА_4 існують відносини за кредитним договором, укладеним 24 червня 2008 року. У цих відносинах з Банком ОСОБА_2 є позичальником, ОСОБА_4 є поручителем належного виконання позичальником усіх його зобов`язань перед банком.

24 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 (надалі - Позичальник) був укладений кредитний договір № 1826, згідно п. 1.1. якого, Банк надав Позичальнику грошові кошти у сумі 85 000,00 (вісімдесят п`ять тисяч) доларів США. Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредитні кошти в сумі 85 000,00 доларів США, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 16,0 % річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 24 червня 2018 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 24 червня .2008 року між Банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 був укладений Іпотечний договір, посвідчений Поведьонковою І.І., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим № 819, згідно п. 1.2 та п. 1.3 якого Банку було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: трьох кімнатну квартиру загальною площею 70,5 кв.м., житловою площею 41,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності об`єктів нерухомості» від 31 травня 2008року, номер запису 295, в книзі 12 доп. к-27, реєстраційний номер 23409120 та Договором дарування, посвідченим Похиленко Л.М. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 29 травня 2008 року та зареєстрованим в реєстрі за № 3674 (надалі - «Предмет іпотеки»).

Також, в забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором, між Банком та ОСОБА_4 було укладено Договір поруки від 24 червня 2008 року, відповідно до п. 1.1. якого Поручитель зобов`язався перед Кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором.

У зв`язку із невиконанням Позичальником умов Кредитного договору, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2010 року по справі №2- 3036/2010 року, яке залишено без змін рішенням апеляційного суду Одеської області, було стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 солідарно на користь Банк» заборгованість за Кредитним договором в сумі 116 734,04 доларів США, що згідно курсу НБУ складало 923 354,58 гривень.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що з метою уникнення відповідальності за невиконання своїх зобов`язань за Кредитним договором та Договором поруки, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було ініційовано штучний судовий спір, за яким мати боржника - ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, який було визнано позичальником, внаслідок чого суд першої інстанції дійшов невірних висновків та необґрунтовано застосував статті 203, 229 ЦК України до спірних правовідносин, з огляду на наступне.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч.ч.2 та 3 ст.13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі вироку).

Колегія суддів доходить до висновку, що мати боржника ОСОБА_1 , яка відчужила іпотечне майно на підставі безвідплатного договору на користь ОСОБА_2 після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами стосовно кредитора, оскільки уклала договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Сукупність наведених обставин доводить той факт, що позивач та відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження іпотечного майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на це майно.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) у законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема: у банкрутстві (ст.20 закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»); при неплатоспроможності банків (ст.38 закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ); у виконавчому провадженні (ч.4 ст.9 закону «Про виконавче провадження» ).

Водночас, за висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17, - будь-який правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Колегія суддів враховує, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже, у Банку виникло право вимоги до поручителя та основного боржника у зв`язку із його неплатоспроможністю.

При обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинне бути виконане належним чином, а тому кожний кредитор управі розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому всі боржники мають на меті добросовісно виконати всі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається про людське око, таким критеріям відповідати не може.

Зазначення позивачем певної правової норми, наведеної в обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у цьому випадку укладення відповідачем договору з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 вказано, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Аналогічні висновки також висловлені Верховним Судом у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справах № 910/7976/17, № 904/7905/16 та № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 та від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2010 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2010 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (правонаступником яких є ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 28 жовтня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе