Справа № 703/1071/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2021 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Кочеткової І.В.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просила стягнути з відповідачки на її користь борг за розпискою від 14 березня 2020 року в сумі 71043 грн.

Позовна заява мотивована тим, що позивачка надала в борг відповідачки особисті кошти в сумі 28000 грн. та позичені в установах банку в сумі 43043 грн., що підтверджується розпискою від 13 березня 2020 року. Оскільки відповідачка кошти не повернула то змушена звернутись до суду із даним позовом.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовільнити із підстав наведених у позовній заяві. Пояснила, що вона із ОСОБА_3 давно знайома та мала з нею дружні стосунки. Відповідачка, починаючи з 2019 року почала просити у неї кошти в борг, а так як вони були подругами то вона вирішила їй допомогти. Вона надала їй особисті кошти в борг на загальну суму 28000 грн., а також на потреби відповідачки отримувала в різних установах банків кошти на загальну суму 43043 грн., які ОСОБА_5 зобов`язувалась повернути, однак до цього часу не повернула.

Представник позивача, адвокат Ковтун Ю.О. в судовому засіданні позов підтримав. Просив суд стягнути з ОСОБА_3 71043 грн. на користь ОСОБА_1 , які вона позичила їй відповідно до розписки від 14 березня 2020 року. Вказав, що 28000 грн. позивачка позичила відповідачці своїх оcобистих коштів, які були у неї як заощадження, а інші 43043 грн., вона з метою передачі відповідачі, позичила в банках та віддала останній. Однак, ОСОБА_3 кошти в сумі 71043 грн. від ОСОБА_1 отримала, але а ні позивачці, а ні в установи банку їх не повернула. Внаслідок цього, позивачка повинна була самостійно спалачувати заборгованість за кредитними договорами та відсотки, оскільки кредитні договори були укладенні на її ім`я. Позивачкою було направлено на ім`я відповідачки вимогу про повернення боргу, однак жодних дій нею не здійснено в зв`язку з чим позивачка і звернулась до суду.

Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала повністю. Пояснила суду, що вона жодних коштів від ОСОБА_1 не отримувала, оформляти будь які кредитні договори задля передачі їй коштів не просила. Вказала суду на те, що розписка, яку надала позивачка до суду, дійсно написана нею, однак в ній не йдеться про те, що вона отримала на руки кошти від ОСОБА_1 . Вказану розписку вона написала 14 березня 2020 року у себе вдома, пізно ввечері, близько 22 год., під тиском позивачки, її матері та якогось чоловіка. Позивачка змусила її писати розписку, пояснюючи це тим, що таким чином її банки не змушуватимуть сплачувати заборгованість. Оскільки, вона боялась їх та перебувала вдома сама то змішена була зробити те, що вимагала ОСОБА_1 . Однак, насправді, а ні цього дня, а ні в будь який інший день кошти від позивачки не отримувала.

Представник відповідачки, адвокат Шумейко В.М., в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, через його не обґрунтованість та безпідставність. Вказала суду, на те, що відповідачка ОСОБА_3 жодних коштів від ОСОБА_1 не отримувала, прохань про оформлення кредитних договорів не висловлювала. Відповідачка дійсно написала 14 березня 2020 року розписку, яку позивачка надала до суду, як доказ того, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 кошти в борг на загальну суму 71043 грн. Однак, із вказаної розписки не можливо встановити, що ОСОБА_3 дійсно отримала в борг кошти в сумі 71043 грн. саме від ОСОБА_1 , не вбачається обов`язку повернення боргу та дати виконання. З розписки вбачається, що ОСОБА_3 нібито отримувала якісь кошти в сумах без зазначення одиниці їх виміру, що не може бути підтвердженням наявної суми боргу відповідачки перед позивачкою. Таким чином, вважає, що позовні вимоги є неогрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Окрім того, представник відповідача, адвокат Шумейко В.М. просила суд стягнути з позивачки на користь відповідачки 2000 грн. витрат, понесених на правову допомогу.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позивачка ОСОБА_1 , обгрунтовуюючи свої позовні вимоги, вказувала на те, що вона довгий час товаришувала з відповідачкою ОСОБА_3 , та в неї на той час були особисті кошти в сумі 28000 грн. з особистих зберігань то вона погодилась на позику. Також вона погодилась оформити кредит на своє ім`я в різних фінансових установах на загальну суму 43043 грн. Зазначила позивачка, що вказана домовленість була усною, оскільки на той момент між нею та відповідачкою були доброзичливі товариські стосунки та вона довіряла відповідачці.

Зазначила позивачка і те, що факт передачі коштів в сумі 71043 грн., на її думку, підтверджується написаною власноруч ОСОБА_3 розпискою від 14 березня 2020 року та зобов`язалась повернути кошти в сумі 1536 грн. до 31 березня 2020 року а 28000 грн. до 14 вересня 2020 року. Строк повернення коштів решти коштів у розписці не зазначено, однак сторони домовились про те, що відповідачка поверне їх за першою вимогою позивачки.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з розписки, наявної в матеріалах справи в ній відображено наступний зміст, дослівно: «Я, ОСОБА_3 НЕ НОМЕР_1 виданий Смілянським РВ УДМС України від 03 квітня 2013. Погоджуюся з тим що Пастернак МЕ 407394 Камянським РВ МС. Юлія Олексіївна позичила мені кошти у наступних організаціях Кредит союз 11.777 станом на сьогоднішній день. Швидкі гроші 1536. КФuа 9732 (далі назву установи суду зрозуміти не вдалось можливим) 20000?. Інші кошти 28 тисяч. (особисті). Зобовязуююсь віддати борг у розмірі 28 тис. на протязі 6 місяців серпня місяця включно швидкі гроші закрито до 31.03.2020 р. кредит союз щомісячно 1.500 тис. КФ ую на 6 місяців. Оплатити. 14.03.2020 року. Підпис» (а.с.8).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 червня 2021 року № 753/11670/17, 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц; від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, а також у постанові Верховного Суду України 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс-15.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Дослідивши надану позивачкою ОСОБА_6 розписку, суд приходить до висновку про те, що з її змісту не вбачається отримання відповідачкою ОСОБА_3 від позивача грошових коштів у сумі 71043 грн. саме у борг. У тексті вказаної розписки відповідачка ОСОБА_3 погоджується з тим, що позивачка ОСОБА_1 позичила їй кошти у ряду організацій, проте у тексті розписки не зазначено, що вказана сума отримана відповідачкою у борг безпосередньо у позивачки та саме 14 березня 2020 року, як про те стверджує позивачка.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що розписка, надана позивачкою до позовної заяви, не містить у собі даних про одержання відповідачкою грошових коштів від позивачки в сумі 71043 грн., її зміст є суперечливим. Зокрема, з тексту розписки, суд не вбачає моменту передання грошових коштів, що є обов`язковою умовою для того, щоб договір вважався укладеним. Крім того, в розписці не вказано порядку повернення грошових коштів, тобто він є незрозумілим, адже вказано «зобовязуююсь віддати борг у розмірі 28 тис. на протязі 6 місяців серпня місяця включно, швидкі гроші закрито до 31.03.2020р. кредит союз щомісячно 1.500 тис. КФ ую на 6 місяців оплатити». Із даного змісту розписки, суд не має можливості встановити чіткий порядок повернення коштів відповідачкою позивачці (а.с.8).

Відповідачка у відзиві на позовну заяву, як на підставу для заперечення проти позову вказувала і те, що факт не отримання нею у позивачки будь яких грошових коштів підтверджується і тим, що у змісті розписки зазначені лише різні суми, однак біля кожної з них не зазначено їх грошове вираження. Таким чином не можливо встановити, що вона отримала від позивачки саме в борг кошти у гривні та в сумі 71043.

Суд, враховує заперечення відповідачки та з цього приводу зазначає наступне.

У відповідності до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Зі змісту наявної у справі розписки, суд не має змоги встановити які саме грошові кошти було передано ОСОБА_1 ОСОБА_3 , а відтак і не можливо встановити у якій грошовій одиниці вони повинні бути повернуті позивачці.

Суд враховує, що той факт, що відповідачка не заперечує факту написання нею розписки, яку надала позивачка до суду, проте заперечує отримання у борг будь-яких коштів та зобов`язання повернути їх позивачці, оскільки розписка була написана нею з метою вирішення питання щодо повернення позивачкою коштів, які вона брала у кредитних установах, тобто на залагодження ситуації, що склалася, з урахуванням приятельських стосунків.

У судовому засіданні позивачкою на запитання суду було надано відповіді про те, що дійсно, спочатку нею були надані грошові кошти відповідачці на її особисті потреби, у зв`язку з певними фінансовим труднощами і ніякої розписки за це позивачка з відповідачки не брала. Проте, у подальшому, коли відповідачка повідомила її про те, що кошти повертати не буде, у позивачки з`явилися певні сумніви щодо того, чи поверне відповідачка їй та фінансовим установам гроші, після чого вона поїхала до відповідачки додому, де ініціювала написання вказаної розписки від 14 березня 2020 року.

Наявне у тексті розписки посилання на те, що відповідачка погоджується з тим, що ОСОБА_1 позичила їй кошти у наступних організація: кредит союз 11.775, швидкі гроші 1536, КФ уа -9732, інші кошти 28 тисяч (особисті), підтверджує вказані обставини. Крім того, у тексті розписки не зазначено, коли саме відповідачкою було отримано від позивачки грошові кошти, а тому, на думку суду, не спростовує факту передачі грошових коштів позивачем відповідачу не у день її складання 14 березня 2020 року, а у будь-який інший день.

З огляду на викладені обставини, установивши справжню правову природу розписки від 14 березня 2020 року, суд приходить до висновку, що укладення між сторонами саме договору позики не відбулося, а підтвердження відповідачкою написання розписки не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, надана позивачем розписка від 14 березня 2020 року не підтверджує передачу позивачкою ОСОБА_1 коштів саме у борг і обов`язок відповідачки ОСОБА_3 їх повернути.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивачку, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідачки, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Ураховуючи встановлені фактичні обставини справи суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Понесені позивачем судові витрати, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд покладає на позивача, оскільки позов до задоволення не підлягає.

Окрім того, відповідачка просила суд стягнути з позивачки на її користь 2000 грн. витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу відповідачка надала до суду: розрахунок розміру витрат від 25 жовтня 2021 року, акт виконаних робіт по договору про надання правничої допомоги від 03 травня 2021 року від 25 жовтня 2021 року, договір про надання правничої допомоги від 3 травня 2021 року та квитанцію № 15 від 03 травня 2021 року, з яої вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 сплатила вдокату ОСОБА_7 за її послуги 2000 грн.

Такчим чином, суд приходить до висновку про те, що відповідачкою повністю доведено розмір понесених нею витрат на правову допомогу та відповідно до норм ст.. 137, 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню 2000 грн. витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.15-16, 525-526, 610, 612, 625,1046, 1047, 1049, 1167 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 61, 81, 141, 258, 263-265, 273, 274,352, 354 ЦПК УКраїни, суд,-

вирішив:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючої по АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 29 жовтня 2021 року.

Головуючий: В. О. Прилуцький