Справа № 487/7381/20
Провадження № 2/487/946/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва в складі головуючого судді Сухаревич З.М., за участю секретаря судового засідання Драчинської О.В., представника позивача Бабченко Д.І., представника відповідача Супрун С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії «Адміністрація Миколаївського морського порту» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

04 грудня 2020 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії «Адміністрація Миколаївського морського порту», про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з квітня 2017 року по липень 2020 року у розмірі 284 958,00 грн.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилаються на те, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2017 р. визнано наказ №860 та наказ № 44/о незаконним і з відповідача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Додатковим рішенням від 30 березня 2017 р. поновлено позивача на роботі. Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року рішення суду та додаткове рішення суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові. 20 травня 2020 року постановою Верховного Суду постанову апеляційного суду Миколаївської області в частині незадоволених позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 860, № 44/о, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, залишено в силі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва. Відповідно до остаточного судового рішення позивач отримав стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення до дати винесення судового рішення першою інстанцією березень 2017 року. В той же час, новий запис в трудовій книжці засвідчує стаж дати поновлення на роботі (замість дати звільнення) по дату фактичного поновлення, тобто серпень 2020 року. Пенсійний стаж нарахований тільки по березень 2017 року і тому не співпадає із стажем в трудовій книжці і складає різницю в 40 місяців. Вважає, що відповідно до вимог чинного законодавства відповідач повинен оплатити заробіток зі сплатою всіх податків та єдиного соціального внеску за час вимушеного прогулу по дату фактичного поновлення на роботі, тобто за період з квітня 2017 року по липень 2020 року включно.

Ухвалою суду від 15 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

30 березня 2021 року до суду надійшов відзив, відповідно до якого відповідач зазначає, що враховуючи ухвалу Верховного Суду від 25.02.2015 по справі №6-44910св14, постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду обмежені строком для звернення до суду першої інстанції, який чітко встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, який становить 3 місяці з дня, коли Позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Підставою для початку перебігу строків для звернення Позивача до суду з метою стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, вважається 30.07.2020 (день набрання чинності ухвали Верховного Суду), а тому останнім днем звернення до суду із вказаним позовом є 31.10.2020. Проте ОСОБА_1 подано позов лише 04.12.2020, тобто із пропуском строку. Щодо обґрунтувань позовної заяви, представник відповідача зазначив, що рішення суду першої інстанції про поновлення на роботі було скасовано судом апеляційної інстанції, тому правова підстава для стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду була відсутня. Лише з прийняттям ухвали Верховного Суду 30.07.2020 на відповідача покладено обов`язок поновити ОСОБА_1 на роботі, а у позивача виникає право на звернення до суду з метою стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі, починаючи з 12.08.2020, оскільки ухвалу Верховного Суду відповідачем отримано 10.08.2020. Крім того зазначає, що позовні вимоги щодо розрахунку середнього заробітку наведені позивачем не відповідають Порядку обчислення середньої заробітної плати, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100. Вказаний розрахунок здійснено позивачем на підставі п. 4 розділу ІІІ Порядку, проте він міг застосовуватися лише у випадку розрахунку середнього заробітку з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати. Натомість правильний розрахунок середнього заробітку повинен бути здійснений на підставі п. 2 розділу ІІ та пунктів 5, 8 розділу IV Порядку. Враховуючи викладене, представник відповідача просив відмовити у позові.

12 травня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, згідно із якою, позивач зазначає, що позивач вважає датою, коли він дізнався про порушення його права перші числа листопада 2020 року, коли йому було відмовлено у виплаті лікарняних в зв`язку із тим, що останні два роки за нього не сплачувався єдиний соціальний внесок. 26 жовтня 2020 позивач захворів, у зв`язку з чим 10 днів знаходився на лікарняному. Але, після повернення до виконання своїх трудових обов`язків позивач дізнався, що йому за весь час лікарняного нараховано не середня заробітна плата, а 50 грн. Після з`ясування цього питання (перша декада листопада 2020 р.) і до звернення до суду пройшов 1 місяць і позивач вчасно використав своє право.

20 травня 2021 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому представник позивача зазначає, що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен дізнатись про порушення свого права. Вищевказане узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 10.10.2019 по справі № 522/13736/15.Позивач визнав та усвідомлював, що отримав середній заробіток лише за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення до дати винесення судового рішення першою інстанцією, та повинен був звернутися до суду із вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, починаючи з 30.07.2020 (день набрання чинності ухвали Верховного Суду), але у будь-якому випадку не пізніше 12.08.2020 (день поновлення на роботі). Отже крайнім строком для пред`явлення позовної заяви вважається 30.10.2020, але у будь-якому випадку не пізніше 12.11.2020.

08 вересня 2021 року ухвалою суду витребувано докази.

18 жовтня 2021 року до суду надійшла заява на виконання вимог ухвали суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові на відповіді на відзив.

В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, дійшов такого.

Судом встановлено, що 20.03.2017 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва визнано незаконним та скасовано наказ №860 від 01.12.2015 року про оплату праці відносно ОСОБА_1 . Визнано незаконним та скасовано наказ №44/о від 23.02.2016 року про припинення трудового договору з ОСОБА_1 на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 69300 грн.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2017 року доповнено рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2017 року: поновлено ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів комплексу автотранспортного забезпечення/водії-почасовики ДП «АМПУ» Миколаївської філії «Адміністрація Миколаївського порту». Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 5400 грн.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2017 року та додаткове рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у позові до ДП «АМПУ».

20 травня 2020 року постановою Верховного Суду, у якій 30 липня 2020 року виправлено описку, рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року скасовано, залишено в силі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2017 року.

У відповідності до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Окрім цього, частиною 7 статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Встановлено, що в порушення вимог частини сьомої статті 235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення, відповідач ДП «АМПУ» Миколаївської філії «Адміністрація Миколаївського порту» не провів негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва у справі № 487/1153/16-ц від 20.03.20217 року, додаткове рішення від 30.03.2017 р. про поновлення ОСОБА_1 на роботі виконано лише 12 серпня 2020 року, про що свідчить наказ ДП «АМПУ» Миколаївської філії «Адміністрація Миколаївського порту» по особовому складі від 12 серпня 2020 р. № 192/о.

Позивач вважає такі дії відповідача не правомірними і звертаючись до суду із позовом вказує, що згідно ст. 235 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з квітня 2017 року по липень 2020 року.

Проте, підстави стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП) та за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП) передбачені окремими нормами матеріального права, мають відмінну правову природу. Період з липня 2017 року по липень 2020 року не є вимушеним прогулом в розумінні статті 235 КЗпП, оскільки позивач поновлений на посаді судовим рішенням від 30 липня 2017 року. Затримка виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі (невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення) зумовлює відповідальність роботодавця за ст. 236 КЗпП України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з висновком, що міститься у пункті 7.43. постанови Велика Палата Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Таким чином, суд вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин ст. 236 КЗПП України.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

При таких обставинах, суд належним чином оцінивши докази, подані сторонами, встановивши обставини справи, що мають істотне значення для розгляду справи, дійшов висновку що невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення Заводського районного суду м. Миколаєва та додаткового рішення Заводського районного суду м. Миколаєва про поновлення ОСОБА_1 на роботі має наслідком застосування приписів статті 236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Разом з цим, в судовому засіданні представником позивача заявлено про застосування строків позовної давності. Оцінюючи такі доводи представника відповідача суд виходить з такого.

Згідно частин першої, другої статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18), за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина перша статті 233 КЗпП України).

Враховуючи, що наказ про поновлення позивача на роботі було видано 12 серпня 2020 року, останнім днем звернення до суду із вказаним позовом є 12 листопада 2020 року. З зазначеним позовом позивач звернувся до суду 04 грудня 2020 року, тобто строк, встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України, сплинув.

Разом з тим, у статті 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Тобто, стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

В судовому засіданні представник позивача зазначав, що позивач дізнався про порушення своїх прав лише у листопаді 2020 року, оскільки з 30 жовтня 2020 року по 04 листопада 2020 року він був на лікарняному, а після виходу на роботу дізнався, що за останні два роки за нього не сплачувався єдиний соціальний внесок, тому за весь час непрацездатності нарахована не середня заробітна плата.

Такі доводи позивача підтверджені належними та допустимими доказами, з яких суд робить висновок про поважність причин пропуску строку звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду, а тому вказаний строк належить поновити.

Аналізуючи наведені по справі докази, суд вважає, що саме з вини відповідача відбулася затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, що відповідно до статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, а саме з 31 березня 2017 року (ухвалення додаткового рішення) до 11 серпня 2020 року (839 робочих днів, а саме з 31 березня 2017 року по 31грудня 2017 року 187 днів, за 2018 рік 250 робочих днів, за 2019 рік 250 робочих днів, з 01.08.2020 по 11.08.2020 152 робочі дні).

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки рішення суду про поновлення на роботі, суд виходить з такого.

Процедура обчислення середньої заробітної плати працівника визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Цей Порядок застосовується зокрема у випадках вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ цієї Постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів (ВС/КЦС № 359/10023/16-ц від 18.07.2018).

Аналогічна правова позиція викладена і у Постанові ВС від 05.08.2020 у справі № 817/893/17.

Згідно довідки МФ ДП «АМПУ» середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 304,33 грн.

Таким чином, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 31 березня 2017 року (ухвалення додаткового рішення) до 11 серпня 2020 року становить 255 332,87 грн (304,33 х 839 робочих днів) без вирахування податків та обов`язкових платежів.

Розрахунок наведений позивачем суд не приймає, оскільки він не ґрунтується на вимогах закону та позивачем не надані докази середнього заробітку за місяць у сумі 7123,95 грн., який застосовувався ним при розрахунку.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог, а саме у розмірі 3829,99 грн.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії «Адміністрація Миколаївського морського порту» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії «Адміністрація Миколаївського морського порту» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у розмірі 255 332,87 грн, який визначений без утримання сум податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії «Адміністрація Миколаївського морського порту» в дохід держави судовий збір у розмірі 3829,99 грн.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії «Адміністрація Миколаївського морського порту», , місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2021 року.

Суддя З.М.Сухаревич