КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/1290/21 Головуючий у суді І інстанції Котвицький В.Л.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 3 червня 2021 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал»(далі - ПрАТ «АК «Київводоканал») звернулось до суду з указаним вище позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 5 685,43 грн, 3 % річних у розмірі 466,17 грн та інфляційні втрати у розмірі 916,99 грн, а також судовий збір у розмірі 2 270,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач отримує послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) за адресою: АДРЕСА_1 , які надаються позивачем на підставі відповідного договору, оскільки після розміщення 5 серпня 2014 року у газеті «Хрещатик» № 110 (4510) повідомлення про публічний договір (оферту) та договору про надання таких комунальних послуг на адресу ПАТ «АК «Київводоканал», яке було перейменовано на ПрАТ «АК «Київводоканал», жодних заяв або повідомлень про відмову від надання зазначених послуг та договору від відповідача не надходило.

13 листопада 2018 року між сторонами був укладений договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, відповідач в порушення умов договорів та вимог, що передбачені законодавством, свої зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати спожитих за період з 1 листопада 2016 року по 30 листопада 2020 року послуг з водопостачання та водовідведення не виконав належним чином, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 5 685,43 грн. У зв`язку з простроченням оплати спожитих комунальних послуг, відповідач також зобов`язаний сплатити на користь їх виконавця 3 % річних у розмірі 466,17 грн та інфляційні втрати у розмірі 916,99 грн від простроченої суми боргу.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 3 червня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «АК «Київводоканал» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення в сумі 5 685,43 грн., 3 % річних в сумі 466,17 грн, інфляційні втрати в сумі 916,99 грн, а також судовий збір в сумі 2 270,00 грн.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Аргументи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки спірним правовідносинам, які виникли саме на підставі договору від 13 листопада 2018 року, а предметом судового розгляду був тільки публічний договір, який втративчинність і розрахунки по ньому уже були проведені. Відповідач згідно умов договору, укладеного з позивачем, регулярно передавав показання встановленого у квартирі лічильника холодної води та у квитанціях про сплату послуг зазначав його фактичні показники, які на дату пред`явлення позову становили 226 куб. м.Втім, у наданому позивачем розрахунку заборгованості вказано, що відповідачем спожито 404 куб. м води, що не відповідає дійсності та має різницю у 182 куб. м, тобто майже в половину більше, а ніж є по факту. Крім того, виходячи з цього розрахунку, станом на січень 2019 року була переплата за спожиті послуги в розмірі 9,58 грн. Отримавши копію позовної заяви 12 травня 2021 року, відповідач усно та письмово звертався до позивача з приводу проведення звірки взаєморозрахунків, проте бажаного результату це не дало, показання лічильника враховані не були.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача за довіреністю - Федіна Н.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень зазначила, що позов про стягнення боргу за спожиті послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення за період з 1 листопада 2016 року по 30 листопада 2020 року був пред`явлений 20 січня 2021 року, копію ухвали від 26 січня 2021 року про відкриття провадження у справі разом з матеріалами позовної заяви відповідач отримав 12 травня 2021 року, однак відповідач не скористався своїм правом та не подав у встановлений судом п`ятнадцятиденний строк відзив на позовну заяву, а тому судом першої інстанції правомірно вирішено справу за наявними в ній доказами та ухвалено законне та обгрунтоване рішення. За умовами як публічного договору (оферти), так і укладеного (підписаного) між сторонами договору про надання послуг, відповідач був зобов`язаний своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені цими договорами, але в дійсності останній несвоєчасно та не в повному обсязі здійснював оплату за отримані послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення, чим порушив також вимоги Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Відповідач на обгрунтування апеляційної скарги посилається на оплату за надані послуги з водопостачання та водовідведення, здійснену після подачі позову до суду в період з 19 січня 2021 року по 20 травня 2021 року, що не має значення для правильного вирішення даного спору, який стосується іншого періоду часу користування комунальними послугами.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не здійснював оплату спожитих ним і наданих позивачем послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення відповідно до умов договорів та вимог закону, а тому наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача заявленої суми заборгованості з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносини) договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної та гарячої води, послуг з водовідведення, що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з частиною першою статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до частин першої, другої статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Отже, за змістом даних норм відповідь особи про прийняття пропозиції укласти договір - акцепт повинен бути повним і беззастережним. В такому випадку особа, яка зробила пропозицію укласти договір (оферту), у разі беззастережного акцепту цієї пропозиції його адресатом, автоматично стає стороною в договірному зобов`язанні.

За загальним правилом мовчання не є акцептом, якщо інше не випливає із закону, звичаю ділового обороту або з колишніх ділових відносин сторін. Мовчання можна вважати акцептом лише тоді, коли це прямо передбачено договором або законом.

Зокрема, згідно статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму вчинення правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Водночас за частиною третьої статті 205 ЦК України мовчання, як форма вираження волі сторони до вчинення правочину, може мати місце у випадках, встановлених договором або законом.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносини) покладає на споживача обов`язок укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункти 1 і 5 частини третьої статті 20 Закону).

Наведені приписи закону свідчать про обов`язковість договору про надання житлово-комунальних послуг для споживача та неможливість останнього відмовитись від укладання договору, а сам договір є укладеним з моменту, коли споживач акцептував пропозицію офертанта повністю та без застережень або у вигляді конклюдентних дій прийняв оферту, або за умови передбачення такого у договорі або законі не висловив заперечень проти договору у формі мовчання.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 646/834/17, де скасовуючи судові рішення про відмову у стягненні боргу за надані комунальні послуги та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, Верховний Суд зазначив, що надавач послуг опублікував в газеті у якості пропозиції (оферти) для підписання споживачами публічний договір про надання комунальних послуг, а тому з огляду на те, що відповідач протягом місяця з дня публікації не направив свою письмову відмову укласти договір, то він вважається таким, що прийняв пропозицію позивача про укладення договору. При цьому Верховний Суд керувався тим, що на фізичних осіб покладено законодавчий обов`язок укласти договір та вносити плату за користування послугами, а тому у випадку відсутності прийняття оферти шляхом погодження на укладання договору про надання послуг або конклюдентних дій, які свідчать про прийняття пропозиції, таке прийняття може бути також у вигляді мовчання.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що ПАТ «АК «Київводоканал», яке змінило найменування на ПрАТ «АК «Київводоканал» (а.с. 19-23), у якості пропозиції споживачам укласти договір опублікувало в газеті «Хрещатик» № 110 (4510) від 5 серпня 2014 року повідомлення про публічний договір (оферту) щодо надання ПАТ «АК «Київводоканал» послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення про надання послуг з централізованого водопостачання і водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж)та опублікувало текст цього договору. Вказаним повідомленням визначено, що фізична особа - власник або наймач жилого приміщення у багатоквартирному будинку, що користується послугами водопостачання та водовідведення, вважається такою, що ознайомлена, погоджується та приєднується до умов цього договору, а відмова споживача від отримання цих послуг має бути оформлена письмово та направлена до ПрАТ «АК «Київводоканал» для оформлення припинення їх надання (а.с. 7).

Відповідно до частини третьої статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» процедура погодження умов договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін.

Установивши, що протягом місяця з дня опублікування позивачем у засобі масової інформації повідомлення та договору відповідач про свою відмову укласти договір про надання послуг водопостачання та водовідведення у письмовому вигляді не направив, а тому вважається таким, що прийняв пропозицію позивача щодо укладення договору, місцевий суд зробив обгрунтований висновок про наявність договірних відносин між сторонами, в тому числі до 13 листопада 2018 року.

При розгляді такої категорії спорів слід також враховувати правовий висновок, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги, відповідно до якого, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Як свідчать матеріали справи, 13 листопада 2018 року між ПрАТ «АК «Київводоканал» та ОСОБА_1 був укладений договір № про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8-11).

Крім того, в матеріалах справи наявне свідоцтво про право власності на житло від 9 лютого 2004 року, згідно з яким ОСОБА_1 є одним із чотирьох співвласників в рівних долях квартири АДРЕСА_1 (а.с. 126).

Таким чином, відповідач у період часу з 1 листопада 2016 року по 30 листопада 2020 року був споживачем послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки після розміщення їх виконавцем 5 серпня 2014 року у засобі масової інформації повідомлення про публічний договір (оферту) та тексту договору про надання таких комунальних послуг в установленому законом порядку не заявив відмову від надання зазначених послуг, 13 листопада 2018 року уклав (підписав) договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення, а також протягом спірного періоду фактично користувався послугами, які надавалися позивачем.

За умовами як публічного договору (оферти), так і фактично укладеного між сторонами договору про надання послуг, виконавець зобов`язався своєчасно надавати споживачу послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги відповідно до затверджених цін/тарифів та обсягів спожитих послуг, визначених відповідно до законодавства (пункти 1.1).

Згідно із пунктами 3.1 договорів розрахунковим періодом є календарний місяць. За цими договорами застосовується щомісячна система оплати послуг. Платежі вносяться споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за договорами про надання послуг виконував належним чином, надаючи відповідачу як співвласнику і мешканцю квартири у багатоквартирному житловому будинку послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення, утім починаючи з 1 листопада 2016 року ОСОБА_1 належним чином, а саме повно і своєчасно не оплачував спожиті послуги, у зв`язку з чим станом на 18 грудня 2020 року у нього виникла заборгованість у розмірі 5 685,43 грн без врахуванням нарахувань за грудень 2020 року, що підтверджується довідкою директора ПрАТ «АК «Київводоканал» від 24 грудня 2020 року № 10715/8/8/02-20 (а.с. 12).

Згідно із детальним розрахунком заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення за період з листопада 2016 року по листопад 2020 року, проведеного розрахунковим департаментом ПрАТ «АК «Київводоканал» по особову рахунку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , загальна сума боргу відповідача перед позивачем становить 7 068,59 грн, з яких 5 685,43 грн - основна сума заборгованості, 466,17 грн - 3 % річних, 916,99 грн - інфляційні втрати (а.с. 13, 14).

Відповідно до статті 901 ЦПК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року до житлово-комунальних послуг відносяться комунальні послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, опалення, вивезення побутових відходів.

Згідно положень частини третьої статті 20 вказаного Закону споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення містить уведений в дію 1 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року, згідно пункту 2 статті 5 якого комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Статтею 179 ЖК Української РСР визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюються з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24 січня 2006 року, власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися ними. При цьому наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

У даному випадку, наявність відносин між сторонами, а, отже, і виникнення цивільних прав та обов`язків у кожної із сторін, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води (з використанням внутрішньобудинкових систем), надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитих послуг, а особа, як споживач послуг чи власник житла, зобов`язана здійснювати оплату виставлених рахунків.

Однак відповідач неналежним чином виконував покладені на нього зобов`язання за договорами, своєчасно і у повному обсязі не оплачував спожиті послуги з водопостачання та водовідведення за період з листопада 2016 року по листопад 2020 року, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 5 685,43 грн.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків щодо наявності боргових зобов`язань у відповідача перед позивачем за надані житлово-комунальні послуги.

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Враховуючи, що ОСОБА_1 володіє квартирою АДРЕСА_1 , за вказаною адресою надавалися послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж)їх виконавцем ПрАТ «АК «Київводоканал», в тому числі й позивачу на підставі відповідних договорів про надання комунальних послуг, проте оплата цих послуг не була забезпечена споживачем у встановлений строк та у розмірі спожитої послуги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність всіх підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані та спожиті житлово-комунальні послуги у загальному розмірі 7 068,59 грн, з яких 5 685,43 грн - основна сума заборгованості, 466,17 грн - 3 % річних, 916,99 грн - інфляційні втрати.

Доводи апеляційної скарги про те, що районний суду не надав належної правової оцінки спірним правовідносинам, які виникли саме на підставі договору від 13 листопада 2018 року, а не публічного договору (оферти), опублікованому 5 серпня 2014 року, який втративчинність і розрахунки по ньому уже були проведені, відхиляються колегією суддів, адже укладення договору про надання комунальних послуг шляхом його підписання сторонами не свідчить, що заборгованість споживача на день його укладення була відсутня, а виконавець комунальної послуги зобов`язаний готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором без будь-яких умов і застережень (пункт 2 частини другої статі 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідач не надав суду жодних доказів того, що за період до укладення письмового договору (13 листопада 2018 року) у його квартирі були відсутні внутрішні системи водопостачання і водовідведення або, що такі системи були опломбовані і не використовувались за призначенням, а також, що послуги з водопостачання і водовідведення надавалися іншим виконавцем, а не позивачем.

Відповідно до вимог законодавства ОСОБА_1 не звільняється від оплати комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

При цьому, як зазначав позивач в обґрунтування своїх вимог, лічильник холодної води ЕТК-АМ DN 15 № 03738599, який був установлений в квартирі відповідача до лічильника холодної води, вказаного у договорі № 00408474, відповідно до довідки від 26 липня 2018 року не пройшов метрологічну повірку та визнано непридатним, а тому у листопаді 2018 року відповідачу було зроблене донарахування (коригування нарахувань у розмірі 1 734,35 грн), що має своє відображення у розрахунку заборгованості. Саме тому відповідач установив новий лічильник холодної води № 00408474, який зазначено у договорі та по якому він розраховується за його фактичними показниками.

Згідно статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Вимогами частини другої статті 11 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» встановлено, що засоби вимірювальної техніки, на які поширюється державний метрологічний нагляд, дозволяється застосовувати, випускати з виробництва, ремонту та у продаж і видавати напрокат лише за умови, якщо вони пройшли повірку або державну метрологічну атестацію.

Тобто нарахування заборгованості за спожиті послуги згідно показів лічильника, якщо такий лічильник не повірений у передбаченому у визначеному порядку є неможливим в силу вимог закону.

Відповідно до пункту 9 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року № 633) у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Згідно з пунктом 21 Правил у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства

Заперечення споживача щодо суми заборгованості, нарахованої за відповідними нормами споживання можуть бути визнані обґрунтованими виключно у випадку, коли споживач доведе, що за період нарахування спірної заборгованості облік спожитих послуг відбувався квартирним засобом обліку, який згідно із законом дозволяється застосовувати, тобто який пройшов повірку, що може бути підтверджено відповідним свідоцтвом про повірку.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 229/1539/17 та Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 лютого 2019 року у справі № 233/6570/15-ц та від 28 лютого 2018 року у справі № 401/3475/15-ц.

У справі, яка переглядається, встановлено, що відповідач не надав доказів того, що в період нарахування спірної заборгованості до листопада 2018 року лічильник води, встановлений у квартирі, пройшов повірку та згідно з вимогами закону міг бути застосований для визначення суми оплати за спожиті комунальні послуги.

Окрім цього, з детального розрахунку заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення за період з листопада 2016 року по листопад 2020 року убачається, що позивачем враховані показання лічильників, які передавав відповідач, а тому у червні 2020 року було зроблене коригування нарахувань по фактичним показанням лічильників, встановлених у квартирі відповідача та відмінусовано 2 214,67 грн боргу (а.с. 14).

Дані про такі коригування, оплати та передані показання лічильників були відображені у повідомленнях-рахунках на сплату комунальних послуг, які надходили щомісячно на адресу відповідача, відтак про існування заборгованості з тенденцією до збільшення відповідач обізнаний з листопада 2016 року, а його твердження, що станом на січень 2019 року в нього була переплата за спожиті послуги в розмірі 9,58 грн не відповідають обставинами справи, оскільки це переплата за спожиті послуги за один місяць, а не за весь спірний період часу.

Тому не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що у розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, невірно зазначені об`єми спожитої ним холодної води у розмірі 404,50 куб. м, оскільки цей розмір спожитих послуг з водопостачання вказаний позивачем за весь період з листопада 2016 року по листопад 2020 року включно, а не тільки за період з моменту укладання письмового договору, тобто з 13 листопада 2018 року.

Посилання ОСОБА_1 щодо оплати за надані послуги з водопостачання та водовідведення, здійсненої після подачі позову до суду в період з 19 січня 2021 року по 20 травня 2021 року, не мають значення для правильного вирішення даної справи, яка була ініційована ПрАТ «АК «Київводоканал» у січні 2021 року і спір по якій стосується іншого періоду часу користування ним комунальними послугами.

Також колегія судів враховує, що копію ухвали від 26 січня 2021 року про відкриття провадження у цій справі разом з матеріалами позовної заяви відповідач отримав 12 травня 2021 року, однак не скористався своїм правом та не подав у встановлений судом п`ятнадцятиденний строк відзив на позовну заяву, а тому судом першої інстанції правомірно розглянуто справу за наявними в ній доказами та ухвалено законне і справедливе судове рішення від 3 червня 2021 року.

Згідно із вимогами частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за розгляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 3 червня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб

Д.О. Таргоній