П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 жовтня 2021 року місто Київ

справа № 367/4128/16-ц

провадження №22-ц/824/6154/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - Перший заступник прокурора Київської області

в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 грудня 2017 року, ухвалене у складі судді Пархоменко О.В.,

у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський», про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що під час виконання функцій, покладених законодавством на органи прокуратури, встановлені порушення вимог законодавства при відведенні Коцюбинською селищною радою Київської області земельних ділянок громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1921/25-5 "Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 " ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для вказаних цілей.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЖ №903388 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:042:0009, площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 липня 2009 року вказану земельну ділянку придбав ОСОБА_3 , про що на державному акті серії ЯЖ №903388 на право власності на земельну ділянку зроблено відмітку про перехід права власності до ОСОБА_3 .

Разом з цим, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2010 року відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_1 , про що на державному акті серії ЯЖ №903388 на право власності на земельну ділянку зроблено відмітку про перехід права власності до ОСОБА_1 . Вартість земельної ділянки за вказаним договором купівлі -продажу становить 81 538,38 грн.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 липня 2013 за позовом прокурора м. Ірпеня визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1921/25-5 та визнано недійсним державний акт серії ЯЖ № 903388, виданий ОСОБА_2 з відмітками про перехід права власності до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та скасовано його державну реєстрацію.

Цим рішенням суду встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами смт. Коцюбинське, оскільки на момент прийняття рішення Коцюбинською селищною радою про надання у власність земельної ділянки першому власнику, межі смт. Коцюбинське у встановленому законом порядку не були визначені та не встановлені, а тому спірне рішення Коцюбинської селищної ради не відповідає вимогам земельного законодавства.

Суд у вказаній справі встановив факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання першому власнику земельної ділянки будь-якої містобудівної чи іншої, передбаченої законом документації, яка б встановлювала межі смт. Коцюбинське Київської області, а також на підставі ст.ст. 116, 122, ч. 1 ст. 155, п. 12 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України дійшов обґрунтованого висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту, та недійсність такого рішення селищної ради.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України і у справах № 6-67цс14 (постанова від 25.06.14), № 6-22цс15 (постанова від 11.03.15), № 21-195а14 (постанова від 17.06.14).

Таким чином, для даної справи є преюдиційним той факт, що приймаючи рішення про передачу земельної ділянки першому набувачу у власність, Коцюбинська селищна рада перевищила свої повноваження та розпорядилась землею, яка не знаходилась у віданні цього органу місцевого самоврядування, тобто, першому власнику земельна ділянка передана у власність неуповноваженим органом.

Указом Президента України від 1 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський», його територію розширено на 6462,62 га за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд».

Згідно пояснювальної записки та проектних матеріалів до вищевказаного Указу Президента, розширення зазначеного заказника відбулось за рахунок лісових земель КП «Святошинське лісопаркове господарство», а саме, в тому числі його кварталів 100, 101, 110, 111, 113, 116, 117 Київського лісництва та кварталів 18, 27, 51 Святошинського лісництва.

В той же час, за інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 14 липня 2014 року № 472 та акту перевірки Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 26 січня 2015 року № А24/180 спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:042:0009 відповідно до картосхеми, території перспективної для створення Святошинського- Біличанської філії НПП «Голосіївський» попереднього функціонального зонування попадає в 111 квартал.

Таким чином, на даний час спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме національного природного парку «Голосіївський».

Враховуючи, що спірна земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_1 , витребувати її в порядку ст.388 Цивільного кодексу України можливо лише за позовом розпорядника цієї земельної ділянки на даний час, яким є Кабінет Міністрів України.

Так, до прийняття Коцюбинською селищною радою вже скасованого рішення про надання у власність першому набувачу спірної земельної ділянки, остання належала до земель державної власності, виходячи з наступного.

Спірна земельна ділянка знаходиться на землях Святошинського лісопаркового господарства, тобто відносилась до земель лісогосподарського призначення.

Згідно інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 8 жовтня 2014 року, спірна територія була лісами ще з радянських часів. Так, на підставі Постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20 червня 1956 року № 673 та рішення виконкому Київської міської ради від 7 серпня 956 року № 1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управління земельної зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14167 га. Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації № 2715 від 17 грудня 2001року на виконання рішення Київської міської ради від 2 жовтня 2001 року № 59/1493, перейменовано: Київське державне комунальне об`єднання зеленого будівництва «Київзеленбуд» на Київське комунальне об`єднання зеленого будівництва та експлуатації «Київзеленбуд»; державне комунальне підприємство Святошинське лісопаркове господарство на комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство». Лісовпорядні роботи проводились в 1945-46, 1952-59, 1969, 1979, 1989, 1999, 2009 роках.

Таким чином, з урахуванням інформації ВО «Укрдержліспроект» та наведених вище законодавчих положень, спірна територія була і залишається землями лісогосподарського призначення.

Земельний кодекс України (в редакції від 18 грудня 1990 року) передбачав лише державну, колективну та приватну форми власності на землю. Тобто, до прийняття нового Земельного кодексу України, який набрав чинності 1 січня 2002 року, спірна земельна ділянка відносилась до земель лісогосподарського призначення державної форми власності.

З урахуванням того, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами смт. Коцюбинське, враховуючи вимоги п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції станом на момент прийняття спірних рішень Коцюбинської селищної ради), остання і після прийняття нового Земельного кодексу України продовжувала перебувати у державній власності, а отже селищна рада не мала права нею розпоряджатись.

На даний час спірна земельна ділянка відноситься до лісових земель та розташована на території об`єкту природно-заповідного фонду, розпорядником її є Кабінет Міністрів України.

Позивач зазначає, що спірна земельна ділянка вкрита лісовою рослинністю, про що набувач зобов`язаний був знати, а отже повинен був передбачати можливу приналежність цієї земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, які відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України не можуть передаватись у приватну власність, а отже, і про незаконність її відведення першому власнику.

Крім того, відповідач ОСОБА_1 аналогічним чином придбала у ОСОБА_3 ще 4 земельних ділянки в смт. Коцюбинське в цьому ж масиві, які оспорюються у інших позовах.

В обґрунтуванні створення Святошинсько-Біличанської філії Національного природного парку «Голосїївський», яке розроблено за участю Інституту ботаніки ім. М.Г. Холодного НАН України, Інституту зоології ім. І.І. Шмальгаузена НАН України та Національоного екологічного центру України, зазначено, що дані ліси мають велике екологічне та рекреаційне значення. Вони відіграють значну роль в Національній та Всеєвропейській екомережах. Територія, що розглядається, характеризується великим видовим різноманіттям рослин і тварин, деякі з них є рідкісними та зникаючими. Отже Святошинсько-Біличанський лісовий масив, розташований між Житомирським та Гостомельським шоссе, є дуже цінною територією у науковому, екологічному, природоохоронному та рекреаційному відношенні.

Позивач просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером :01:042:0009 вартістю 81 538,38 гривень, судові витрати по справі покласти на відповідача.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 грудня 2017 року задоволені позовні вимоги Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером :01:042:0009 вартістю 81 538,38 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 20 січня 2021 року ОСОБА_1 поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 грудня 2017 року у справі №367/4128/16-ц. Відмовлено у задоволені заяви представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 грудня 2017 року.

Не погоджуючись з заочним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт посилається, на те, що обставини,які суд першої інстанції вважав встановленими, є недоведеними, висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам, судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, порушені норми процесуального права. Зокрема, посилається на те, що в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують оставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог

Висновок суду про те, що земельна ділянка неправомірно була відведена Коцюбинської селищною радою з перевищенням повноважень спростовується тим, що згідно постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 грудня 2011 року, у справі № №2а-6326/11/2670, що залишена в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 жовтня 2012 року, в якій зазначається, що Коцюбинська селищна рада, приймаючи оскаржувані рішення діяла відповідно до встановленого на момент прийняття відповідних рішень порядку. Тобто всі зазначені рішення Коцюбинської селищної ради приймалися за результатами отримання позитивних висновків органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органів містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронних і санітарно-епідеміологічних органів. Зі змісту вказаної постанови Окружного адміністративного суду м. Києва вбачається, що за існуючими межами селища Коцюбинське розташовуються землі м.Києва, а отже твердження, що якщо спірна земельна ділянка розташована за межами селища Коцюбинське (хоча в рішенні суду мова йде про відсутність таких меж взагалі), то така земельна ділянка не підлягає автоматичному віднесенню її до земель державної власності.

Висновки Ірпінського міського суду Київської області від 30 липня 2013 року, на яке безумовно посилається суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, щодо незаконності прийнятого Коцюбинською селищною радою рішення від 24 грудня 2008 року, за наявності одночасного чинного рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у іншій справі № 2а-6326/11/2670, яким встановлюються протилежні факти, не можна вважати достовірними, однозначними, оскільки правомірність таких висновків суду викликає сумніви, на що слід зважити при розгляді спору у даній справі.

Крім того, на момент відведення земельної ділянки положення ч. 9 ст. 149 ЗК України визначали вимоги щодо вилучення земельної ділянки за згодою Кабінету Міністрів України в разі якщо площа такої земельної ділянки була більше 1 га. Площа спірної земельної ділянки складає - 0,15 га.

Суд першої інстанції не застосував позовну давність, про що було заявлено відповідачем.

Перебіг позовної давності за вимогами прокурора почався у 2008 році, тобто з часу початку передачі спірних земельних ділянок у власність громадян.

Держава в особі Кабінету Міністрів України безпосередньо знала та повинна була знати про відведення спірних земельних ділянок в смт. Коцюбинське в 2008 році, оскільки рішення Київської міської ради від 26 квітня 2012 року №489/7826 «Про звернення депутатів Київської міської ради до Президента України, Голови Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України щодо розширення меж міста Києва шляхом приєднання селища Коцюбинське Київської області» було направлено відповідне звернення, в якому згадується про те, що Коцюбинською селищною радою 25 вересня 2008 року було прийнято рішення №869/22-5, на підставі якого в подальшому приймалися рішення про передачу громадянам у приватну власність земель для індивідуального житлового будівництва. Відповідне звернення було отримано Департаментом забезпечення документообігу Секретаріату Кабінету Міністрів України від 1 червня 2012 року.

Держава в особі Кабінету Міністрів України та безпосередньо підпорядкованих йому міністерств і відомств знала і повинна була знати про відведення спірної земельної ділянки ще з 2011 року, в момент отримання позовної заяви Київської міської ради по справі, що перебувала в провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва №2а-6326/11/2670. Також про обставин відведення спірної земельної ділянки в 2008 році позивачам мало бути відомо після оприлюднення в базі Єдиного державного реєстру судових рішень вказаної постанови від 23 грудня 2011 pоку, що залишена в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 9 жовтня 2012 року.

Держава, в особі Кабінету Міністрів України та інших органів, мала безперешкодну можливість отримати інформацію щодо відведення спірних земельних ділянок, як з мережі Інтернет, де містяться посилання на факт відведення та судові рішення щодо спірних земельних ділянок в тому числі і конкретної земельної ділянки яка є предметом спору, так і з сайту Єдиного державного реєстру судових рішень, зокрема зі змісту постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 грудня 2011 року у справі №2а-6326/11/2670 де прямо вбачається всі реквізити рішень, якими відводилися земельні ділянки, а тому держава, зокрема в особі Кабінету Міністрів України, могла знати про відведення спірних земельних ділянок, як в 2008 році, в 2011 - 2012 роках, в 2013 році (під час звернення з позовом до Ірпінського міського суду) і не була позбавлена права звернутися з відповідним позовом до суду про витребування спірної земельної ділянки в порядку ст. 388 ЦК України.

Натомість з відповідним позовом прокуратура звернулася в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України лише в 2016 році, тобто з пропуском встановленого трирічного строку передбаченого ст. 257 ЦК України.

Окрім наведених вище обґрунтувань обізнаності держави в особі, як її органів на місцях, так і Кабінету Міністрів України та підпорядкованих йому міністерств і відомств, про відведення спірної земельної ділянки, органам прокуратури як представницькому органу держави було відомо про відвід спірної земельної ділянки ще в 2009 році.

В судовому засіданні прокурор Набок Ю.В. та представник КМУ - Довгань О.О. , заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Національний природний парк «Голосіївський» подав до суду заяву про розгляд справи без участі його представника, односно просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін /том №2, а.с.132-133/.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Крайнік Д.В. в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про день та час розгляду справи в установленому законом порядку, що підтверджується розпискою /том №2, а.с.173/, причини неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що прокуратурою області під час виконання функцій, покладених законодавством на органи прокуратури, встановлені порушення вимог законодавства при відведенні Коцюбинською селищною радою Київської області земельних ділянок громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1921/25-5 "Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 " ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для вказаних цілей.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЖ №903388 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:042:0009, площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 липня 2009 року вказану земельну ділянку придбав ОСОБА_3 , про що на державному акті серії ЯЖ № 903388 на право власності на земельну ділянку зроблено відмітку про перехід права власності до ОСОБА_3

ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2010 року відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_1 , про що на державному акті серії ЯЖ № 903388 на право власності на земельну ділянку зроблено відмітку про перехід права власності до ОСОБА_1 . Вартість земельної ділянки за вказаним договором купівлі -продажу становить 81 538,38 грн.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 липня 2013 року за позовом прокурора м. Ірпеня визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1921/25-5 та визнано недійсним державний акт серії ЯЖ № 903388, виданий ОСОБА_2 з відмітками про перехід права власності до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та скасовано його державну реєстрацію.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами смт. Коцюбинське, оскільки на момент прийняття рішення Коцюбинською селищною радою про надання у власність земельної ділянки першому власнику, межі смт. Коцюбинське у встановленому законом порядку не були визначені та не встановлені, а тому спірне рішення Коцюбинської селищної ради не відповідає вимогам земельного законодавства.

Суд у вказаній справі встановив факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання першому власнику земельної ділянки будь-якої містобудівної чи іншої, передбаченої законом документації, яка б встановлювала межі смт. Коцюбинське Київської області, а також на підставі ст.ст. 116, 122, ч. 1 ст. 155, п. 12 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України дійшов обґрунтованого висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту, та недійсність такого рішення селищної ради.

Крім того, встановлено, що Указом Президента України від 1 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» його територію розширено на 6462,62 га за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд». Згідно пояснювальної записки та проектних матеріалів до вищевказаного Указу Президента, розширення зазначеного заказника відбулось за рахунок лісових земель КП «Святошинське лісопаркове господарство», а саме, в тому числі його кварталів 100, 101, 110, 111, 113, 116, 117 Київського лісництва та кварталів 18, 27, 51 Святошинського лісництва.

В той же час, за інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 14 липня 2014 року № 472 та акту перевірки Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 26 січня 2015 року № А24/180 спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:042:0009 відповідно до картосхеми, території перспективної для створення Святошинського- Біличанської філії НПП «Голосіївський» попереднього функціонального зонування попадає в 111 квартал.

Таким чином, на даний час спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме, національного природного парку «Голосіївський».

До прийняття Коцюбинською селищною радою вже скасованого рішення про надання у власність першому набувачу спірної земельної ділянки, остання належала до земель державної власності та відносилась до земель лісогосподарського призначення.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі цивільно-правової угоди від особи, право власності якої на відчужувану земельну ділянку було оформлене на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування й державного акта, а тому існують правові підстави для витребування спірної земельної ділянки від добросовісного набувача в порядку ст. 388 ЦК України.

Факт віднесення спірної земельної ділянки до земель державної власності, тому першому власнику - ОСОБА_2 ця ділянка була передана неуповноваженим на те органом - Коцюбинською селищною радою Київської області, оскільки розпорядником цієї землі є Кабінет Міністрів України, встановлено рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 липня 2013 року, що є преюдиційним щодо цих обставин та не потребує дослідження.

Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки та повернення її у власність держави як земель природно-заповідного фонду. За таких обставин витребування спірної земельної ділянки у відповідача не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб.

Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : 1) було загублене власником, або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Аналіз змісту ст.388 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений даною нормою спосіб захисту прав у вигляді витребування майна, придбаного за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, застосовується у випадку відсутності між сторонами договірних відносин і не потребує визнання недійсним як цивільно-правової угоди, так і виданого на підставі цієї угоди державного акту.

Відповідно до роз`яснень викладених у п.п.21,22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Такі ж роз`яснення викладені у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Добросовісність набуття майна в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлене законом.

Отже відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

З матеріалів справи вбачається, що 22 липня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким останній придбав земельну ділянку розміром 0,1500 га для будівництва і обслуговування будинку, що розташована по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:042:0009. (а.с.19-22).

20 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким остання придбала земельну ділянку розміром 0,1500 га для будівництва і обслуговування будинку, що розташована по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:042:0009. (а.с.23-26).

ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, придбаної за відплатним договором.

Разом з тим, як установлено судом, продавець ділянки ОСОБА_2 не мала права відчужувати спірну земельну ділянку, оскільки набула на неї права власності всупереч закону і правова підстава набуття права власності - рішення Коцюбинської селищної ради про передачу ділянки у власність і державний акт визнані за рішенням суду недійсними з огляду на порушення прав держави.

Крім того, встановлено, що спірна земельна ділянка розташована на землях, які віднесені до земель природно-заповідного фонду, а саме - Національного природного парку «Голосіївський» і згідно ч.4 ст.84 ЗК України належать до земель державної власності, а Кабінет Міністрів України є її розпорядником в силу вимог ст.ст.13,149 ЗК України.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність передбачених ст.388 ЦК України підстав для витребування ділянки з володіння відповідачки на користь держави в особі КМ України, бо ділянка відчужена особою, яка не мала на це права і поза волею власника держави.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду про включення спірної земельної ділянки до меж природо-заповідного фонду є передчасними, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Подаючи позов, прокурор зазначав, що в даний час спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме Національного природного парку «Голосіївський», територія якого була розширена на 6462,62 га відповідно до Указу Президента України від 01 травня 2014 року.

На підтвердження таких доводів прокурор надав суду Схему розширення Національного природного парку «Голосіївський», виготовлену Управлінням Держгеокадастру у м.Ірпені Київської облаті та у встановленому порядку погоджену із Державним агенством земельних ресурсів України, Київською міськдержадміністрацією, Київською облдержадміністрацією, Комунальним підприємством «Святошинське лісопаркове господарство, Київським комунальним об`єднанням зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київради (а.с.35), картосхему виготовлену Управлінням Держгеокадастру у м.Ірпені Київської облаті із зазначенням місцезнаходження спірної ділянки (а.с.36), а також акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства державної інспекції сільського господарства у Київській області № А 24/180 від 26 січня 2015 року (а.с.32-34).

Згідно наведених документів, спірна ділянка з кадастровим номером :01:042:0009 розташована на землях Національного природного парку «Голосіївський»,111 квартал.

Ці ж обставини підтверджуються листом КП «Святошинське лісопаркове господарство» № 472 від 14 липня 2014 року, згідно якого 501 земельна ділянка, надана Коцюбинською селищною радою громадянам, розміщені в частині кварталів 100, 101, 110, 111, 113, 116, 117 Київського лісництва і кварталів 18,27,51 Святошинського лісництва Святошинського лісопаркового господарства і увійшли до НПП «Голосіївський» згідно Указу Президента (а.с.27).

Наведені вище докази відповідачкою ОСОБА_1 не спростовані, а посилання на їх неналежність надумані, оскільки саме відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує свої заперечення на позов.

Посилання відповідача на те, що межі парку не встановлені також суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до природно-заповідного фонду України належать природні території та об`єкти, в тому числі національні природні парки.

Згідно ч.1 ст.4 вказаного Закону землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу.

Згідно ч.4 ст.7 вказаного Закону межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Як вище вказувалося в матеріалах наявний проект створення (схема розширення) Національного природного парку «Голосіївський», виготовлений Управлінням Держгеокадастру у м. Ірпені Київської області та у встановленому порядку погоджений із Державним агентством земельних ресурсів України, Київською міськдержадміністрацією, Київською облдержадміністрацією, Комунальним підприємством «Святошинське лісопаркове господарство, Київським комунальним об`єднанням зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київради (а.с.35), в якому чітко встановлені межі НПП «Голосіївський», яким суд і керувався.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна ділянка ніколи не перебувала у розпорядженні Кабінету Міністрів України,є необґрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до п.«а» ст.13 ЗК України до повноважень Кабінету міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно п.«г» ч.4 ст.84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду.

Отже, оскільки спірна ділянка згідно Схеми розширення Національного природного парку «Голосіївський» і картосхеми розташована на землях природно-заповідного фонду, які відносяться до земель державної власності, то розпорядником її є Кабінет міністрів України, який згідно ст.ст.13, 149 ЗК України наділений повноваженнями щодо розпорядженнями такою ділянкою, а тому суд правильно витребував її на користь Кабінету міністрів України.

Доводи скарги про те, що суд не застосував до спірних відносин позовну давність не ґрунтуються на законі. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно не застосував позовну давність до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частин 1 та 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частинами 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно із частиною 2 статті 3 ЦПК України 2004 року у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку згідно з пунктом 2 статті 121 Конституції України (у редакції, яка діяла на час пред`явлення позову), покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у разі пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц).

У постанові від 20 червня 2018 року у справі №697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

Зазначений висновок конкретизований Великою Палатою Верховного Суду: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16 Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі №6-1047цс17 щодо застосування інституту позовної давності до правовідносин, що регулюються статтею 388 ЦК України.

З матеріалів справи убачається, що із цим позовом прокурор звернувся до суду у травні 2016 року.

Незаконність рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року №1921/25-5 установлена рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 липня 2013 року у справі, наслідком чого було переривання позовної давності.

Наведене дає підстави для висновку про те, що прокурор звернувся до суду з позовом про витребування майна у межах позовної давності.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд при розгляді справ №367/4137/16-ц (постанова від 24 січня 2019 року); №367/6456/16-ц від (постанова 4 вересня 2019 року); №367/3554/17-ц.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Що стосується клопотання представника відповідача - адвоката Крайніка Д.В. про залишення позову без розгляду, то в цій частині слід зазначити наступне.

Згідно статті 45 ЦПК України (в редакції станом на час звернення з позовом до суду) визначено, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру".

Згідно положень статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", зокрема, унормовано, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Із наведених вище приписів законодавства слід дійти висновку, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року №912/2385/18 наведено висновки про те, що звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу(пункти 39, 40).

В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин (пункт 67).

З матеріалів цієї справи убачається, що позов пред`явлено в травні 2016 року в інтересах держави, при цьому вимоги ґрунтуються, зокрема, з посиланням на обставини, установлені судовим рішенням, ухваленим в липні 2013 року. Вказане свідчить про те, що компетентний орган, а саме Кабінет Міністрів, повинен був знати про порушення інтересів держави. Проте доказів, які свідчили б про вчинення відповідним державним органом захисту інтересів держави матеріали справи не містять, натомість останній підтримує заявлені позовні вимоги.

Сам факт незвернення до суду відповідного державного органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що цей державний орган неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Аналогічний за змістом висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18.

Апеляційний суд зазначає, що в контексті цієї справи сам факт відсутності попереднього повідомлення прокуратурою комплектного органу не може бути підставою для залишення позову без розгляду, оскільки відсутність звернення компетентного органу до суду з відповідним позовом протягом тривалого часу свідчить про бездіяльність цього органу, відтак у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави в суді.

А тому, заявлене клопотання задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 22 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус