ПОСТАНОВА

Іменем України

05 жовтня 2021 року м. Кропивницький

справа № 404/239/21

провадження № 22-ц/4809/1209/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Дуковського О.Л.

за участю секретаря судового засідання Завітневич О.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вересень Плюс»,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 травня 2021 року у складі судді Павелко І.Л.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Вересень Плюс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунків при звільненні, витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування позову представник позивача зазначав, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Вересень Плюс» з 29.11.2017 згідно наказу № 1918-к від 28.11.2017 на посаді продавця продовольчих товарів в мережі магазинів «Файно Маркет» (ТОВ «Вересень Плюс»). 30.05.2018 позивач написала заяву про звільнення за власним бажанням, але звільнення фактично не відбулося, оскільки з 30.05.2018 по 11.06.2018 вона перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності. Тому, 11.06.2018 позивач повторно звернулася з заявою про звільнення за згодою сторін. Однак, її було звільнено з порушенням норм трудового законодавства наказом № 1003к від 17.05.2019 за п. 1 ст.36 КЗпП України, оскільки згоди про дату звільнення між працівником і роботодавцем 17.05.2019 досягнуто не було.

Вказує, що станом на 24.12.2020 відповідач не провів повний розрахунок з ОСОБА_1 та не видав трудову книжку, чим грубо порушені права позивача.

Представник позивача просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 575 298 грн. 36 коп., а також середній заробіток із розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 650 грн. 79 коп. за весь час затримки розрахунків при звільненні, починаючи із 11.06.2018 по день фактичного розрахунку, витрати з надання правничої (правової) допомоги у розмірі 30 000 грн. 00 коп., а також витрати по сплаті судового збору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права. Судом не були враховані її позовні вимоги та клопотання.

Вважає, що суд першої інстанції незважаючи на ціну позову, дійшов хибного висновку, що у відповідності до ч.6 ст. 19 ЦПК України спір є малозначним та провів розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

На думку позивача, під час встановлення обставини, що мають суттєве значення, судом було прийняте рішення на підставі недопустимих доказів, а саме: наказів, платіжних відомостей, у яких були умисно внесені відповідачем завідомо неправдиві відомості стосовно її трудової діяльності, тому то це є підставою для скасування такого рішення відповідно до норм статті 411 ЦПК України.

Також зазначає, що суд лишив поза увагою, що надане їй відповідачем повідомлення від 11.07.2019 - не є довідкою середньомісячного розміру заробітної плати, а стало підставою щодо обчислення суми позову, а також без відповідних сум нарахувань наданих відповідачем, тому внаслідок відмови відповідача надати довідку щодо середньомісячної заробітної плати вона була позбавлена можливості обрахувати середній заробіток, а зазначена сума у позові підлягає стягненню, на підставі чинних норм КЗпП України.

Вказувала, що 16.07.2019 вона отримала частину заробітної плати з листопада 2017 по червень 2018, та за травень 2019 у сумі 91285,40 грн. з яких утримано 17800,65 грн., до фактичної виплати 73484,75 грн., яка була їй перерахована на картковий рахунок відкритий у відділенні АТ КБ «Приватбанк» 15.07.2019 одною трансакцією.

Зауважила, що з нею до цього часу відповідачем не проведені відповідно до винесеного Управлінням Держпраці у Кіровоградській області Припису від 27.01.2020 №КР0180/380/385/АВ/П та Акту інспекційного відвідування від 23.01.2020 №КР0180/380/385/АВ відповідні розрахунки усіх сум, внаслідок вимушеного прогулу з вини відповідача та продовження з нею трудового договору зазначеному у Акті інспекційного відвідування від 23.01.2020, згідно якого вона є працівником ТОВ «ВЕРЕСЕНЬ ПЛЮС».

Позивач зазначала, що підставою відмови у задоволені Кіровським районними судом м. Кіровограда її позовних вимог стосовно невиплати заборгованості з розрахунку середньомісячної заробітної плати стало неправильне застосування ст.ст.47, 117, 235 КЗпП України, Постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 07.09.1993, інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, що не є предметом спору з відповідачем відповідно до її позовних вимог зазначених у позовній заяві.

Просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вимоги викладені в ній безпідставні.

Вважає, що надані позивачкою додатки до апеляційної скарги взагалі не мають жодного відношення до даної справи, а тому не можливо надати їм правову оцінку та дослідити як докази.

Твердження, на які посилається апелянт в скарзі - надумані, не підтверджені відповідними доказами та не відповідають дійсності.

Звертає увагу, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000246, за клопотанням представника ТОВ «Вересень плюс» було надано можливість ознайомитися з матеріалами висновку експерта за результатами проведення судової економічної експертизи від «08» липня 2021 року № 2508/2509/2724-2726/21-27, де зазначено, що відповідач при звільненні ОСОБА_1 провів повний розрахунок по заробітній платі та іншим платежам, порушень чинного трудового законодавства - не виявлено.

Також, під час інспекційного відвідування ТОВ «Вересень плюс» заступником начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області, за результатами якого «23» липня 2021 року було складено Акт, де зазначено: порушення вимог законодавства - відсутні, порушень ч. 1 ст. 36 КЗпП України щодо досягнення згоди про дату звільнення не встановлено.

Зауважив, що ОСОБА_1 не отримує кореспонденцію, якою їй пропонується ознайомитися з наказом про звільнення та отримати трудову книжку.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини

ОСОБА_1 прийнята на посаду продавця продовольчих товарів ТОВ «Вересень плюс» з 29.11.2017 року згідно наказу (розпорядження) №1918к від 28.11.2017 року з тривалістю - робочого тижня 48 год. та окладом (тарифною ставкою) 20,07 грн.

ОСОБА_1 подала заяву на ім`я директора ТОВ «Вересень Плюс» від 30.05.2018 року (вх.№8 від 30.05.2018 року), в якій вона просить звільнити її з займаної посади з власним бажанням з 31.05.2018 року.

Відповідно з листком непрацездатності (серія АДЕ №820714) ОСОБА_1 перебувала на стаціонарі у період з 30.05.2018 року по 11.06.2018 рік.

В подальшому, 11.06.2018 року на ім`я директора підприємств ТОВ «Вересень плюс» ОСОБА_1 знову було написано заяву про звільнення з займаної посади з 12.06.2018 року за згодою сторін у зв`язку з погіршенням стану здоров`я (вх. №9 від 11.06.2018 року). Заява прийнято менеджером з персоналу ОСОБА_2 (вх. №9 від 11.06.2018 року).

11.06.2018 року ОСОБА_1 написала заяву на звільнення за угодою сторін з 12.06.2018 року.

Лікарняний, який був наданий не був заповнений належним чином.

Звільнення не було проведено, оскільки роботодавець не знав де знаходився співробітник. Тому, процедуру звільнення залишили до з`ясування обставин відсутності ОСОБА_1 на робочому місці.

Відносно відсутності ОСОБА_1 були виконані всі необхідні процедури по з`ясуванню причин її місця знаходження: надсилалися листи по зазначеним особовій справі адресам реєстрації та проживання. Листи поверталися без отримання адресатом.

13.07.2018 року на адресу ТОВ «ВЕРЕСЕНЬ ПЛЮС» надійшов лист від ОСОБА_1 про те, що вона знаходилась на лікуванні, що у неї поганий стан здоров`я, що вона просить її звільнити тим днем, коли була написана заява, тобто 12.06.18 року, лікарняних листів вона не надавала.

Звільненню було проведено згідно її заяви від 11.06.2018 року, дата звільнення 12.06.2018 року.

У зв`язку з затримкою видачі трудової книжки та розрахунку при звільненні підстав, бухгалтерією підприємства було сплачено ОСОБА_1 середній заробіток за період з червень 2018 року по 17.05.2019 року належних її при звільненні коштів та фактично цією датою її було звільнено із займаної посади за її ж побажаннями.

А саме, нарахована заробітна плата в розмірі: 80 328,96 грн. 96 коп. -компенсація за невикористану відпустку в розмірі: 8 603 грн. 00 коп.; - лікарняний: 2 353 грн. 44 коп.; - всього нараховано: 91 285 грн. 40 коп.; - сума до сплати: 73 872 грн.50 коп. , яку було перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 15 липні 2019 року, що не запечував її представник в судовому засіданні.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представники підтримали доводи апеляційної скарги, представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим..

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачкою до позовної заяви та в судове засідання не надано належних та допустимих доказів, у розумінні статті 77 ЦПК України, які б підтверджували факти, викладені у позові та доводили обставини, які мають значення для справи

Колегія суддів не може повністю погодитись з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу .

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до пункту першого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту восьмого Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного число робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства.

29.11.2017 ОСОБА_1 була прийнята на посаду продавця продовольчих товарів ТОВ «Вересень плюс» з згідно наказу (розпорядження) №1918к від 28.11.2017.

17.05.2019 ОСОБА_1 згідно наказу №1003к була звільнена з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України - за згодою сторін.

Разом з тим, при звільненні ОСОБА_1 з роботи, їй не було виплачено належні при звільненні кошти у розмірі 73484,75 грн.

Виплата ОСОБА_1 зазначеної суми розрахункових була здійснення ТОВ «Вересень Плюс» лише 15.07.2019, тобто кількість календарних днів затримки виплати розрахункових при звільненні складає 59.

З довідки від 24 вересня 2021 року, наданої ТОВ «Вересень Плюс», убачається, що ОСОБА_1 отримала заробітну плату за березень 2019 року у розмірі 7102,80 грн, за квітень 2019 року - 7576,32 грн, що сумарно складає 14685,82 грн. Кількість робочих днів у зазначені місяці становить - 41. Відтак, середньоденна заробітна плата складає 358,17 грн з розрахунку (14685,82 : 41= 358,17).

Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунків при звільнення складає 21132 грн, з розрахунку ( 358,17 х 59 = 21132).

Таким чином, з ТОВ «Вересень Плюс» на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 21132 грн.

Що стосується вимоги про стягнення заборгованої заробітної плати за період з 01 липня 2018 року по 01 грудня 2020 року, то зазначена вимога задоволенню не підлягає через її недоведеність належними та допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги, окрім урахованих судом апеляційної інстанції при ухвалення цього судового рішення, не дають підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав передбачених ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про стягнення з ТОВ «Вересень Плюс» на користь ОСОБА_1 21131 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відмови у задоволенні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Щодо судових витрат

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

З матеріалів справи убачається, що на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу адвокатом, позивачем надано: копію договору про надання правової допомоги; розрахунок суми вартості надання правової допомоги (а.с. 37-43, том 1).

Оскільки, відповідачем, в передбаченому ЦПК порядку, надано належні та допустимі докази на підтвердження понесення ним витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн, то вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Також, з відповідача на користь позивача в рахунок компенсації понесених нею витрат зі сплати судового збору підлягає стягненню грошова сума в розмірі 1362 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 травня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вересень Плюс» на користь ОСОБА_1 21131 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, 5000 грн в рахунок компенсації витрат за надання професійної правничої допомоги та 1362 грн в рахунок компенсації витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній плати відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Дуковський

О.Л. Карпенко