справа № 759/605/14-ц головуючий у суді І інстанції Бабич Н.Д.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 червня 2021 року у справі за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення (дії) приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича, заінтересована особа - ОСОБА_1 , -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду зі скаргою, в якій просило зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. провести усі необхідні заходи щодо примусової реалізації предмету іпотеки, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 без отримання згоди органу опіки та піклування.

Скарга обґрунтована тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. знаходиться виконавче провадження № 60171766 з примусового виконання виконавчого листа № 759/605/14-ц, виданого 02 березня 2016 року Святошинським районним судом міста Києва про задоволення грошових вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яким звернуто стягнення на іпотечне майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка в рівних частинах на праві спільної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2007 року в розмірі 95 610,42 доларів США, що еквівалентно 2 242 131 грн. 08 коп. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та пені за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 1 777 194 грн. 83 коп., що разом складає 4 019 325 грн. 91 коп. шляхом продажу з прилюдних торгів з початковою ціною продажу предмета іпотеки, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження у порядку Закону України «Про виконавче провадження». На підставі ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем Телявським А.М. з метою забезпечення виконання вимог виконавчого документу накладено арешт на майно боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, про що винесено постанову від 27 вересня 2019 року. 21 жовтня 2019 року приватним виконавцем Телявським А.М. винесено постанову про опис та арешт майна боржника, відповідно до якої описано та накладено арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . 06 липня 2020 року на адресу приватного виконавця надійшла заява від стягувача про передачу іпотечного майна на реалізацію з прилюдних торгів. 27 вересня 2019 року приватним виконавцем було направлено вимогу до Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації для надання інформації про осіб, зареєстрованих за адресою: квартира АДРЕСА_1 . У відповідь на вимогу приватного виконавця Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація повідомила, що за даною адресою проживає малолітня дитина, а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Неповнолітня дитина була зареєстрована в іпотечній квартирі після укладення договору іпотеки та без згоди на це іпотекодержателя, тому дитина не наділена правом користування предметом іпотеки, а тому наявність самого факту реєстрації неповнолітньої особи в квартирі після укладення договору іпотеки не може розцінюватися як обґрунтування відсутності можливості звернення на нього стягнення. Сам факт реєстрації неповнолітнього не може використовуватися для позбавлення кредитора права на нерухоме майно, що, в свою чергу, перешкоджає виконанню рішення суду.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 червня 2021 року у задоволенні скарги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити постанову, якою скаргу задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на аналогічні обставини, що наведені у скарзі, а також на правовий висновок, що міститься у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12. Суд не повинен був брати до уваги заперечення боржника.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець Телявський А.М. зазначає, що він керується нормами та вимогами Закону України «Про виконавче провадження», а також Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5. Приписами вказаної Інструкції не врегульовані питання реалізації іпотечного майна взагалі, оскільки зазначені питання врегульовано виключно Законом України «Про іпотеку». Приватний виконавець позбавлений права самостійно вирішувати питання про можливість передачі іпотечного майна на реалізацію.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав про можливість примусової реалізації в рамках виконавчого провадження спірного майна без згоди органу опіки та піклування.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. знаходиться виконавче провадження № 60171766 з примусового виконання виконавчого листа №759/605/14-ц, виданого 02 березня 2016 року Святошинським районним судом міста Києва про задоволення грошових вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яким звернуто стягнення на іпотечне майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , яка в рівних частинах на праві спільної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МL - 001/082/2007 від 22 серпня 2007 року в сумі 95 610,42 доларів США, що еквівалентно 2 242 131 грн. 08 коп. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та пені за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 1 777 194 грн. 83 коп., що разом складає 4 019 325 грн. 91 коп., шляхом продажу з прилюдних торгів за початковою ціною продажу предмета іпотеки, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження у порядку Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.58-59).

27 вересня 2019 року до приватного виконавця Телявського А.М. надійшов на виконання виконавчий лист Святошинського районного суду міста Києва № 759/605/14-ц, виданого 02 березня 2016 року, і в цей же день ним винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с.41-59).

27 вересня 2019 року приватним виконавцем Телявським А.М. винесено постанову про арешт майна боржника, відповідно до якої описано та накладено арешт на майно боржника, а саме 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 (а.с.70).

21 жовтня 2019 року приватним виконавцем Телявським А.М. винесено постанову про опис та арешт майна боржника, відповідно до якої описано та накладено арешт на майно боржника (а.с.75-78).

04 червня 2020 року приватним виконавцем було направлено запит до Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації для надання інформації про осіб, зареєстрованих за адресою: квартира АДРЕСА_1 (а.с.88-90).

З наданої відповіді на запит приватного виконавця Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація повідомила, що за даною адресою проживає малолітня дитина, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.91-92).

06 липня 2020 року на адресу приватного виконавця надійшла заява від стягувача про передачу на реалізацію іпотечного майна, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.93).

З повідомлення приватного виконавця від 07 липня 2020 року, направленого на адресу стягувача, вбачається, що відсутні законні підстави для передачі майна боржника ОСОБА_1 на реалізацію, оскільки право користування житлом має малолітня дитина, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.95).

Звертаючись до суду зі скаргою, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вказує на те, що неповнолітня дитина була зареєстрована в іпотечній квартирі після укладення договору іпотеки та без згоди на це іпотекодержателя, тому вона не наділена правом користування предметом іпотеки. Наявність самого факту реєстрації неповнолітньої особи в квартирі після укладення договору іпотеки не може розцінюватися, як обґрунтування відсутності можливості звернення на нього стягнення.

Як стверджує скаржник, рішення приватного виконавця про те, що він позбавлений права передавати на реалізацію нерухоме майно, так як в ньому зареєстрована неповнолітня дитина, не ґрунтується на положеннях законодавства та порушує права стягувача (іпотекодержателя)

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Стаття 39 Закону України «Про іпотеку» передбачає можливість реалізації предмета іпотеки за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною восьмою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки).

У відповідності до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

За змістом пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч. 2 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина друга статті 451 ЦПК України).

У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 754/15589/14-ц Верховний Суд зазначив, що «Відмовляючи у задоволенні скарги, суди попередніх інстанцій на зазначені вимоги законодавства увагу не звернули, не врахували, що на виконанні у головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві перебував виконавчий лист, виданий на виконання рішення суду, яким вирішено спір та звернуто стягнення на предмет іпотеки, визначено спосіб реалізації предмета іпотеки, а тому наявність чи відсутність згоди органу опіки та піклування на примусову реалізацію предмета іпотеки не може перешкоджати виконанню судового рішення, отже дії головного державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачу на підставах, викладених у постанові від 01 серпня 2017 року, не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з підстав, зазначених у ній, є необґрунтованими.

У той же час, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року у справі № 759/605/14-ц з метою задоволення грошових вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернуто стягнення на іпотечне майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , яка в рівних частинах на праві спільної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-001/082/2007 від 22 серпня 2007 року в сумі 95 610,42 доларів США, що еквівалентно 2 242 131 грн. 08 коп. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та пені за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 1 777 194 грн. 83 коп., що разом складає 4 019 325 грн. 91 коп., шляхом продажу з прилюдних торгів з початковою ціною продажу предмета іпотеки, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження у порядку Закону України «Про виконавче провадження». Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з кожного по 1 720 грн. 50 коп. судового збору. У решті позову відмовлено. Відстрочено виконання рішення суду до втрати чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (а.с.167. Т.1).

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або;

таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.

У вказаному Законі зазначено, що він втратив чинність на підставі Кодексу № 2597-VIII від 18.10.2018, ВВР, 2019, № 19, ст.74, норми якого відсилають до Закону № 1381-IX від 13.04.2021 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті».

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» набрав чинності 23 квітня 2021 року та в його Прикінцевих та перехідних положеннях зазначено, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Тобто, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність 23 вересня 2021 року.

Отже, 03 червня 2021 року на момент розгляду судом першої інстанції скарги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» був чинний, а тому суд повинен був керуватися, зокрема, вимогами вказаного закону та рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року, яке в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягало виконанню протягом дії цього закону, про що зазначено в самому рішенню.

За таких обставин, розглядаючи скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд першої інстанції відмовив у її задоволенні, однак, при цьому, виходив з невірних мотивів. Суд першої інстанції не звернув уваги, що відсутність згоди органу опіки та піклування на примусову реалізацію предмета іпотеки не може перешкоджати виконанню судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. У даному випадку судове рішення не підлягало виконанню, оскільки самим рішенням відстрочено його виконання протягом дії ЗаконуУкраїни «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Згідно з вимогами ст. 376 ЦПК України підставами для зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 червня 2021 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.