г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/2860/21
Номер провадження 2/213/1901/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2021 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Попова В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу №213/2860/21 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви.

Позивач 35 років працювала на Інгулецькому ГЗК. Звільнена з роботи 20.04.2003 за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Станом на момент звільнення їй підприємством сплачено одноразову допомогу у розмірі 915,00 грн. Однак, 01 липня 2021 року вона дізналася, що при звільненні роботодавець зобов`язаний був виплатити їй одноразову допомогу у розмірі 3-х місячних середніх заробітних плат. Вважає, що відповідач зобов`язаний доплатити їй одноразову вихідну допомогу в розмірі 357,81 грн., а також сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку. За період з 21.04.2003 по 26.07.2021, його розмір становить 97 035,75 грн., але, враховуючи принцип справедливості і співмірності просить стягнути суму 90 000 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача.

Відповідач вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Посилається на те, що позивач свої вимоги обґрунтовує умовами Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2001-2002 роки, але оскільки ПрАТ «ІнГЗК» не є стороною цієї Угоди і, відповідно не є її підписантом, то умови цього документу не розповсюджуються на підприємство. До того ж, позивач звільнилася з підприємства пізніше - у 2003 році, а тому дія вказаної Галузевої угоди також на неї не розповсюджується. Вважає, що вимоги позивача про те, що він мав право при звільненні на вихідну допомогу у розмірі 3-х середньомісячних заробітних плат, є безпідставними та необґрунтованими.

Звертає увагу суду на той факт, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який просить стягнути позивач - 90000,00 грн. значно перевищує розмір вихідної допомоги - 357,81 грн., у зв`язку з чим, посилаючись на постанови Верховного Суду, ухвалені у 2021 році, у справах відповідної категорії, зазначає, що справедливим і пропорційним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні буде орієнтовно трикратний розмір невиплаченої вихідної допомоги. Однак, зазначає, що з розрахункового листа позивача за квітень 2003 року вбачається виплата їй вихідної допомоги у розмірі 1367,20 грн., двома строками - 915,00+450,20. Таким чином вважає, що при звільненні позивача сума вихідної допомоги виплачена їй у повному обсязі.

Окрім того, вважає, що одноразова вихідна допомогапри виході на пенсію не є заробітною платою в розумінні Закону України «Про заробітну плату» і відноситься до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, а тому на неї не розповсюджується положення ч.2 ст.233 КЗпП України стосовно відсутності обмежень строків звернення до суду за захистом порушеного права, а тому, позивач, яка звільнилася з підприємства 20.04.2003, пропустила строк звернення з позовом до суду, який відповідно до ст.233 КЗпП України становить три місяці.

В задоволенні позову просить відмовити, а у разі, якщо суд не знайде для цього підстав, застосувати принцип співмірності.

Додаткові пояснення позивача.

Представник позивача зазначає, що підписантом Генеральної угоди на 2001 - 2002 роки являлась ДАК «Укррудпром», у статутному фонді якої (у відповідності до постанови КМУ Про створення Державної акціонерної компанії "Укррудпром" від 28.12.1998 року № 2078) знаходився пакет акцій Інгулецького гірничо-збагачувального комбінату в розмірі 50 % плюс одна акція, а також Фонд державного майна України, згідно з рішенням якого Інгулецький державний гірничо-збагачувальний комбінат перетворено у ВАТ «ІнГЗК». Тому умови Галузевої угоди на підставі ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» розповсюджується на відповідача, а отже позивач на них посилається правомірно, зважаючи на те, що вона уклала трудовий договір з підприємством гірничо-металургійного комплексу України.

Наведені відповідачем постанови Верховного Суду стосовно невідповідності розмірів заявлених сум невиплачених при звільненні, не можуть трактуватись, як обов`язкове стягнення з відповідача трикратного розміру заробітної плати в рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як на тому наполягає відповідач, і наводить судову практику, коли у справі №570/4522/14-ц Верховним Судом ухвалено постанову від 31.01.2019, в якій суд дійшов висновку про обгрунтованість середнього заробітку за час розрахунку при звільненні в розмірі 130 806 грн., за умови невиплати відповідачем своєму працівнику 9713, 96 грн. при звільненні.

Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, представник відповідача посилається на рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року, в якому КС зазначив, що поняття "заробітна плата" й "оплата праці", які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Конституційний Суд України у цьому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

У даному рішенні надано офіційне тлумачення положення ч.2 ст.233 КЗпП України та ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» і роз`яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь - яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, що дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Процесуальні дії у справі.

04.08.2021 позовна заява отримана судом.

09.08.2021 позовна заява прийнята до розгляду; провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

23.09.2021 представник позивача надав уточнену позовну заяву.

24.09.2021 відповідач скористався правом надання відзиву на позов; окремо надав заяву про застосування строку позовної давності та клопотання про витребування доказів.

27.09.2021 в задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів було відмовлено.

Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.

Інших заяв (клопотань) від сторін не надходило.

Фактичні обставини, встановлені судом.

ОСОБА_1 з 21.06.1967 по 20.04.2003 працювала на Інгулецькому гірничо-збагачувальному комбінаті. Звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію по ст.38 КЗпП України. Її загальний стаж роботи становить 35 років /а.с.15-18/.

Згідно довідки від 17.06.2021 за останні 2 місяці перед звільненням, за лютий 2003 року заробітна плата ОСОБА_1 склала 0,00 грн., відпрацьовано 0 годин, за березень 2003 року - 153,61 грн., відпрацьовано 57,8 годин, середньогодинна заробітна плата позивача становить 2,66 грн., а середньоденна заробітна плата - 21,21 грн., середньомісячна заробітна плата за два останні місяці перед звільненням (лютий-березень 2003 року) становила 424,27 грн. /а.с.12/.

Із наданої позивачем копії розрахункової відомості видно, що у квітні 2003 року позивачу виплачена одноразова допомога при виході на пенсію у розмірі 915,00 грн /а.с.14/.

Зміст спірних правовідносин.

Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють трудові відносини.

Норми права, які застосовує суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними у даному випадку є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Положеннями ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Галузева угода гірничо - металургійного комплексу України на 2001-2002 роки діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності, а також у частині, обумовленій окремими пунктами, - на пенсіонерів, які оформили пенсію на підприємствах ГМК, інвалідів праці та сімей загиблих на підприємстві працівників (п.1.1).

Відповідно до п.1.5 Угоди, вона набуває чинності з 01.01.2001 та діє до укладенні нової або перегляду цієї угоди, і вона зберігає чинність у випадку зміни складу, структури, найменування уповноваженого власником органу, від імені якого її укладено (п.1.4.).

Пунктом 6.1 розділу VI «Соціальні гарантії» зазначеної Угоди на 2001-2002 роки, передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не меньше тримісячної середньої заробітної плати при стажі від 20 і більше років.

Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Висновок суду.

Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом встановлено наступне.

З тексту Галузевої угоди вбачається, що її укладено між Державним комітетом промислової політики України, Фондом державного майна України, виробничими об`єднаннями, Українською асоціацією підприємств чорної металургії та ЦК профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України.

Однім із підписантів Генеральної угоди на 2001 - 2002 роки була Державна акціонерна компанія «Укррудпром», у статутному фонді якої у відповідності до постанови КМУ Про створення Державної акціонерної компанії "Укррудпром" від 28.12.1998 № 2078 знаходився пакет акцій ІнГЗК в розмірі 50 % плюс одна акція, а також Фонд державного майна України, згідно з рішенням якого Інгулецький державний ГЗК перетворено у ВАТ «ІнГЗК», тому суд не приймає заперечення відповідача в цій частині і вважає, що дія зазначеної Галузевої угоди не розповсюджується на ПрАТ «ІнГЗК», оскільки її підписано уповноваженим представником, і застосовуються до врегулювання даних спірних правовідносин між сторонами у справі.

Також суд враховує судову практику у справах даної категорії, зокрема у справі №212/908/17-ц, в якій Верховний Суд України визнав необхідність застосування до спірних правовідносин умов Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком відповідача.

Оскільки позивач на момент виходу на пенсію мала понад 35 років стажу роботи на підприємстві відповідача, тобто більше ніж 20 років, на неї розповсюджується дія пункту 6.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2001-2002 роки та їй при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, у зв`язку з чим відповідач зобов`язаний був виплатити їй одноразову вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Оскільки така умова не була дотримана роботодавцем, суд вважає, що позивач правомірно звернулася до відповідача з такою вимогою.

Щодо розміру невиплаченої позивачу при звільненні заробітної плати, суд погоджується із зазначеним в позовній заяві розрахунком, проведеним відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, згідно з яким середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, у даному випадку такою подією є звільнення позивача.

Середньомісячна заробітна плата позивача на момент звільнення згідно з довідкою становила 424,27 грн., тому тримісячний її розмір становить 2177,19 грн. Відповідач у квітні 2003 року виплатив позивачу одноразову вихідну допомогу лише в розмірі 915,00 грн., тим самим недоплативши їй 357,81 грн., у зв`язку з чим суд вважає, що саме така сума підлягає стягненню з відповідача.

Щодо вимог стягнення позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає, що, оскільки позивачу не були виплачені всі належні їй суми у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки його виплати визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно з цією постановою, під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплати. Обчислення середньої заробітної плати при нарахуванні виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати (пункт 5 вказаного Порядку).

Згідно з довідкою підприємства, середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням (лютий - березень 2003 року) становила 21,21 грн. і цей показник необхідно враховувати при обчисленні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. А тому за весь період затримки, який становить 4575 робочих днів - з 21.04.2003 (наступний день після звільнення) по 26.07.2021 (дата здійснення розрахунку позивачем), сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 97035,75 грн. (21,21 грн. х 4575 днів).

Суд вважає обґрунтованою позицію відповідача про застосування принципу співмірності із заявленою сумою невиплаченої заробітної плати (вихідної допомоги) та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, вважає за можливе зменшити розмір відшкодувань, визначений статтю 117 КЗпП України. Так, розмір простроченої заборгованості, що виникла через несвоєчасну виплату позивачу сум розрахунку при звільненні, становить 357,81 грн. Позивач звільнилася з підприємства відповідача 20.04.2003 року, а до суду з позовом про стягнення належних їй при звільненні виплат звернулася тільки 04.08.2021 року, тобто зі спливом більш ніж 17 років. Причини, пов`язані з тривалістю такого періоду з моменту порушення права позивача на отримання коштів і до моменту її звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, позивач обґрунтовує лише тим, що про порушення своїх прав дізналася 01.07.2021. Однак посилання у своєму позові на умови Галузевої угоди, суд розцінює як обізнаність позивача з передбаченими угодою виплатами.

При цьому, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку просить стягнути позивач, є значно більшою, ніж сума невиплаченої позивачу одноразової вихідної допомоги.

Тому, враховуючи правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, де зазначено, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця, у зв`язку з чим, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, зокрема розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, суд вважає, що буде співмірним, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку - 50 000 грн.

Щодо застосування позовної давності.

Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15.10.2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, у системному зв`язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв`язку з виходом на пенсію, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами Галузевої угоди при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу положень ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи представника відповідача про застосування до вимог ОСОБА_1 наслідків пропуску нею строків позовної давності є безпідставними.

Вказана правова позиція зазначена в Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 134/1781/16-ц|61-23397св18.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Також підлягає частковому стягненню з відповідача на користь позивача 504,40 грн. - судовий збір, сплачений нею за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 10, 12, 19, 23,76-81,89,95,141,258-259,263-265,274, 279, 352,354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , заробітну плату у виді одноразової допомоги при звільненні у розмірі 357 (триста п`ятдесят сім) гривень 81 копійка.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 квітня 2003 року по 26 липня 2021 року у сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», , судовий збір в сумі 908,00 гривень на користь держави.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на повернення сплаченого судового збору 504,40 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 - АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: адвокат Гузєв Ігор Григорович, свідоцтво №2780 - 50074, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Володимира Бизова, 5-Б;

Відповідач: ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», - 50102, м. Кривий Ріг, вул. Рудна, 47.

Повне судове рішення складено 08 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя В.В.Попов.