КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Писанець В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2021року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М.,Савченка С.І.

секретар -Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства « Українська залізниця» на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

Заявник ОСОБА_1 02 червня 2020 року звернувся до суду із заявою про стягнення з акціонерного товариства «Українська залізниця» середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду від 18 серпня 2017 року про поновлення на роботі з посиланням на ст. 236 КЗпП України .

Свою заяву ОСОБА_1 обгрунтовує тим, що станом на 02 червня 2020 року наказ про його поновлення згідно з зазначеним рішенням суду відповідачем не було видано, що дає йому підстави, як він вважає, вимагати стягнення на свою користь середнього заробітку за час затримки з розрахунку 637,17 грн за один робочий день, як встановлено зазначеним рішенням суду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року заяву задоволено.

Стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі за період з 28 липня 2017 року по 01 червня 2020 року у розмірі 452 390,70 грн. (з вирахуванням усіх обов`язкових податків, платежів та зборів).

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права , та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду відповідно до ст. 236 КЗпП України повернути заявнику без розгляду на підставі ч.4 ст. 183 ЦПК України. Як зазначає АТ « Українська залізниця» ОСОБА_1 відповідно до вимог законодавства мав би звернутися із позовом, а не заявою. Суд першої інстанції вказаного не врахував, і прийшов хибного висновку про задоволення заяви .

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 07 жовтня 2021 року за адресами , які були зазначені в матеріалах справи. Представники сторін приймали участь у розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено ,що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2017 року ОСОБА_1 було визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) Укрзалізниці №11/ос від 09 березня 2016 року про припинення трудового договору (контракту), поновлено його на посаді головного радника генерального директора консультативно-координаційної групи Департаменту організаційно- аналітичної діяльності апарату та Ради Укрзалізниці з 09 березня 2016 року, стягнуто з Державної адміністрації залізничного транспорту (Укрзалізниці) на користь останнього середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 березня 2016 року по 27 липня 2017 року виходячи із середньоденного заробітку в 637,17 грн. в сумі 230 655,54 грн.

Відповідно до ст. 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

На цій підставі рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Представник ПАТ АБ «Укргазбанк» був присутній під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення (Том 1, а.с. 155-157).

Відповідно до статті 236 КЗпП у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Згідно частин першої, другої статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

У статті 234 КЗпП передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що наказ про поновлення позивача на роботі так і не був виданий відповідачем.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 звертався до відповідача із заявою про виконання рішення про поновлення на роботі 21 серпня 2017 року. Виконавче провадження з приводу виконання рішення про поновлення на роботі закінчено 12 грудня 2019 року (т.2, а.с. 189-190). Представник заявника пояснив, що про невиконання рішення ОСОБА_1 обізнаний із 2017 року.

При цьому слід зауважити, що у виконавчому провадженні по виконанню рішення про стягнення середнього заробітку, за заявою ОСОБА_1 був замінений боржник - з ДАЗП України ( Укрзалізниця) на правонаступника ПАТ «Українська залізниця» (т.2 а.с. 175-179). Натомість із заявою про заміну сторони боржника у виконавчому провадженні по виконанню рішення про поновлення на роботі, ОСОБА_1 не звертавс.

До суду із заявою ОСОБА_1 звернувся 02 червня 2020 року. Як видно із матеріалів справи, клопотань про поновлення строку на подання заяви, ОСОБА_1 суду не подавав.

Слід зауважити, що правоОСОБА_1 на звернення до суду із про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі є обмеженим відповідно до ст. 233 КЗпП України.

Предметом розгляду у цій справі є вимоги про застосування до роботодавця відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі, а не спір про оплату виконаної працівником роботи.

За таких обставин строк звернення працівника до суду із вирішенням цього питання обмежується тримісячним строком з дня коли він дізнався про невиконання рішення суду про його поновлення на роботі (частина перша статті 233 КЗпП України).

Крім того , у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18) зазначено, що до моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).Аналогчна позиція висловлена у постанові Верховного Суда від 12 липня 2021 року ( справа № N 487/4191/19)

Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги ОСОБА_1 не врахував вказані положення законодавства, не з'ясував всі обставини справи ,що мають значення для її вирішення.

З урахуванням встановлених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку про пропуск заявником ОСОБА_1 передбаченого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду та вважає , що у задоволенні заяви слід відмовити з цих правових підстав. При цьому апеляційний суд враховує, що заявник ОСОБА_1 не подавав заяву про поновлення зазначеного строку з посиланням на поважність причин його пропуску. Таким чином доводи апеляційноскарги про порушення судом першо інстанції інстанції норм матеріального, є частково обґрунтованими.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 367 ЦПК України , колегія суддів вважає ,що рішення піжлягає скасуванню,з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви .

Керуючись ст.ст. 365, 367,369, 373 , 374 , 376 , 381 - 384 ЦПК України, суд ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року скасувати. Ухвалити у справі нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлено 13 жовтня 2021 року.

Головуючий

Судді