справа № 754/6002/16-ц
головуючий у суді І інстанції Баличева М.Б.
провадження № 22-ц/824/2234/2021
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики (розпискою),

В С Т А Н О В И В:

У березні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики (розпискою).

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 28 березня 2014 року ним було надано ОСОБА_1 позику - грошові кошти в розмірі 12 300 доларів США, на підтвердження чого була складена власноруч розписка ОСОБА_1 та підписана в присутності ОСОБА_2 з датою складання 28 березня 2014 року. Відповідно до умов розписки, ОСОБА_1 21 вересня 2013 року взяв у позивача кошти в розмірі 12 300 доларів США для купівлі автобуса. Відповідач зобов`язувався повернути позивачу зазначену суму позики до 30 квітня 2014 року, але не пізніше 01 травня 2014 року.

Також у розписці було зазначено, що ОСОБА_1 дає згоду на направлення розписки в суд, у разі неповернення останнім грошових коштів. Після спливу терміну на повернення коштів, ОСОБА_1 відмовляється повернути борг згідно умов розписки.

Крім того, позивач зазначав, що для того, щоб повернути борг він був змушений звернутись за правовою допомогою до АО «Київська Гельсінська група». Згідно умов укладеного договору від 29 березня 2016 року за № АО 29-03/2016, між ним та АО «Київська Гельсінська група» сума такої допомоги становить 4 000 грн.

На підставі викладеного, позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу за договором позики від 28 березня 2014 року у розмірі 12 300 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову складає - 313 342, 50 грн, три відсотки річних за невиконання відповідачем грошового зобов`язання у розмірі 705, 39 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову складає - 18 649, 87 грн, сплачену суму судового збору у розмірі 3 313, 12 грн, а також витрати пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 4 000 грн.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики від 28 березня 2014 у розмірі 12 300 доларів США, що станом на 30 березня 2016 за курсом НБУ становить - 313 342 грн 05 коп., три відсотки річних за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 705,39 доларів США, що станом на 30 березня 2016 року за курсом НБУ становить 18 649 грн 87 коп, а всього на загальну суму в розмірі 331 992 грн 37 коп.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачену суму судового збору у розмірі 3 313 грн 12 коп.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 4 000 грн.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03 вересня 2019 заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із указаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення районного суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що зі змісту позовної заяви та обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог вбачається, що позивачем неправдиво викладені фактичні обставини, що стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Зазначає, що між сторонами у справі не укладався жоден договір позики, а розписка була написана під психологічним тиском з боку позивача у справі.

Вказує, що восени 2013 року ОСОБА_2 познайомився з ОСОБА_3 з метою придбання транспортного засобу, а саме автобуса. Пізніше, 21 вересня 2013 року ОСОБА_2 перерахував 56 000 грн на розрахунковий рахунок, відкритий в АТ КБ «Приватбанк», який був наданий останньому ОСОБА_3 . За перераховані кошти ОСОБА_3 повинен був придбати ОСОБА_2 автобус. В подальшому, наприкінці 2013 року, на ім`я ОСОБА_2 було придбано за генеральною довіреністю транспортний засіб, однак вказану обставину позивач у справі приховав та звернувся до суду з надуманим та безпідставним позовом.

Також вказує, що суд першої інстанції не допитав в судовому засіданні свідка, який зазначений в розписці з метою перевірки достовірності наведених позивачем обставин чи дійсно був факт передачі ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 12300 доларів США в борг ОСОБА_1 .

Вважає, що надані суду першої інстанції докази не є належними та допустимими в розумінні норм цивільного процесуального законодавства, оскільки під час написання боргової розписки не відбулося фактичної передачі відповідачу грошових коштів у розмірі 12300 доларів США.

Звертає увагу суду, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

29 жовтня 2019 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Бекірової С.Н., в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що відповідач не надав суду першої інстанції жодних доказів, які б підтверджували те, що він написав розписку від 28 березня 2014 року без фактично отримання від позивача коштів, а також те, що грошові кошти - предмет спору нібито були перераховані позивачем на користь іншої особи на ім`я ОСОБА_3 .

Також вказує, що із матеріалів справи убачається, що судом першої інстанції двічі направлялися судові повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідача, проте він ухилявся від їх отримання, а отже ОСОБА_1 був належним чином повідомлений.

В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, шляхом направлення судової повістки на електронну адресу (а.с. 104-105).

Представник позивача надіслав на адресу суду заяву, в якій просив розглядати апеляційну скаргу без участі позивача та його представника.

З урахуванням ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи у відсутність осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що в розписці, датованій 28 березня 2014 року, виконаній рукописним текстом, зазначено, що ОСОБА_1 даною розпискою підтверджує отримання від ОСОБА_2 суми у розмірі 12 300 доларів США у якості позики для придбання автобуса, грошові кошти фактично були ним отримані 21 вересня 2013 року, зобов`язується повернути вище вказану суму в строк до 30 квітня 2014 року та не пізніше 1 травня 2014 року. Розписка підписана позичальником ОСОБА_1 .

Встановлено, що ОСОБА_1 не повернув ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 12 300 доларів США в обумовлений строк.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки грошове зобов`язання за позикою від 28 березня 2014 року з кінцевим терміном виконання до 1 травня 2014 року залишається невиконаним, що порушує майнові права позивача як позикодавця, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг у сумі 12 300 доларів США, що станом на 30 березня 2016 року за курсом НБУ становить - 313 342 гривні 5 копійок та три відсотки річних за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 705,39 доларів США, що станом на 30 березня 2016 року за курсом НБУ становить - 18 649 гривень 87 копійок.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Досліджуючи боргову розписку чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18.

З розписки від 28 березня 2014 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 12 300 доларів США, зобов`язувався повернути не пізніше 1 травня 2014 року.

Таким чином, між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана.

Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 не погоджуючись із твердженнями позивача про те, що між сторонами укладався договір позики, на підставі якого відповідачем у справі була написана розписка про отримання 12 300 доларів США та вказуючи та те, що вказана розписка була написана під психологічним тиском з боку позивача у справі просив суду апеляційної інстанції призначити по справі судову почеркознавчу експертизу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року клопотання відповідача ОСОБА_1 було задоволено та призначено по справі почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено питання:

1.Чи виконано рукописний текст у розписці від 28 березня 2014 року під впливом збиваючих факторі (природних, штучних), а саме під психологічним тиском?

2. Чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у розписці від 28 березня 2014 року під впливом збиваючих факторів (природних, штучних), а саме під психологічним тиском?

У висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №7660/20-32/13493/13494/20-34 від 25 травня 2020 року, який був виконаний за ухвалою суду зазначено, що рукописний текст у розписці від 28 березня 2014 року виконаний під впливом на процес письма тимчасових збиваючих факторів природного характеру, до яких можуть відноситись, зокрема, емоційна напруга, пов`язана з хвилюванням, страхом, стресом, (у тому числі й таким, що може бути спричинений психологічним тиском), або стан операційної напруги, (установка на прискорене написання, спричинена виконанням даного почергового об`єкта під диктовку іншої особи), так і зовнішні умови виконання (незручна поза пишучого, тощо). Виконаний підпис від імені ОСОБА_1 під впливом на процес письма якихось збиваючих факторів (природних, штучних), у тому числі під психологічним тиском, не виявилось можливим.

Із матеріалів справи вбачається, що у серпні 2020 року після отримання висновку експерта ОСОБА_1 було подано позов до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, у зв`язку із чим ОСОБА_1 просив суд зупинити провадження у справі до вирішення вказаної справи № 754/9031/20 за його позовом.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 9 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

При цьому суд за результатами розгляду вказаної справи дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики, оскільки всі істотні умови дотримані під час укладення договору позики, ОСОБА_1 не було доведено належними і допустимими доказами факту здійснення на нього психологічного тиску під час написання розписки і факту неотримання грошових коштів від ОСОБА_2 , а отже договір позики є дійсним та підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 2 березня 2020 року у справі № 355/1301/18.

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язань за розпискою від 28 березня 2014 року.

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки позику позивачу не повернув, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в межах доводів апеляційної скарги.

Апеляційна скарга відповідача не містить доводів чи заперечень щодо правильності нарахування трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 705,39 доларів США, що станом на 30 березня 2016 року за курсом НБУ становить - 18 649 гривень 87 копійок, а тому в цій частині предметом апеляційного перегляду не була, оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги.

Посилання в апеляційній скарзі щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як на підставу для скасування рішення, оскільки відповідач ОСОБА_1 належним чином не був повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції не заслуговують на увагу суду, оскільки указані доводи були підставою для перегляду заочного рішення, під час перегляду якого відповідач приймав участь у судовому засіданні.Також відповідач використав своє законне право звернувшись до суду із даною апеляційною скаргою, в якій висловив свою незгоду з прийнятим рішенням суду першої інстанції, а отже вказані доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

ОСОБА_1 , користуючись своїми процесуальними правами, також оскаржував у суді першої та апеляційної інстанції законність правочину, внаслідок якого позивач отримав право вимоги до нього. На час розгляду цієї справи оскаржуваний правочин не визнаний у судовому порядку нечинним або недійсним.

Також не впливають на правильність вирішення даного спору, твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції з метою перевірки достовірності наведених позивачем обставин чи дійсно був факт передачі ОСОБА_2 грошових коштів, не допитав в судовому засіданні свідка, який зазначений в розписці, оскільки відповідно до ст. 77 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, показаннями свідка не може доводитися факт неотримання грошових коштів за договором позики.

Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду щодо встановлених обставин справи.

Згідно зі статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2021 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба