ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 641/4143/20

провадження № 22ц/818/5002/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Яковенко В.С.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представник позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінернівського районного суду м. Харкова від 19 травня 2021 року в складі судді Музиченко В.О.

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , якого замінено належним відповідачем ОСОБА_3 , про вселення.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , яку вона передала в іпотеку ОСОБА_4 за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 24 березня 2010 року, яким забезпечено її зобов`язання за договором позики перед ОСОБА_4 від 24 березня 2010 року. 22 липня 2010 року між нею та ОСОБА_4 укладено додатковий договір за договором позики від 24 березня 2010 року, яким не змінено умов передачі квартири в іпотеку.

Вказала, що у зв`язку із не виконанням зобов`язань за договором позики за ОСОБА_4 24 грудня 2016 року зареєстровано право власності на вказану квартиру на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зазначила, що вона залишається зареєстрованою у вказаній квартирі, але не може нею користуватись, оскільки змінені замки на вхідних дверях, а відповідач їй доступу до квартири не надає. Вона добровільно з квартири не виселялась. З 2011 року не проживала у ній у зв`язку з проведенням у квартирі ремонту. Судове рішення щодо виселення її з квартири, яке набрало законної сили, не ухвалювалось, іншого житлового приміщення їй не надано.

Просила вселити її до квартири АДРЕСА_1 та розподілити судові витрати.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 понесені витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 10 240,00 грн та на користь відповідача ОСОБА_4 понесені витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 5120,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що вона зі спірної квартири добровільно не виселялась, з 2011 року не проживала через проведення в ній ремонту. Чинне судове рішення про її виселення відсутнє. Довідкою від 03 лютого 2020 року, доданою до позовної заяви підтверджується, що вона зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення іпотекодавця; ОСОБА_1 щодо квартири АДРЕСА_1 не має ані права власності, ані права користування, ані будь - якого іншого права, тому немає підстав для вселення її до даної квартири. Крім того, суд посилався на пропуск позивачкою строку позовної давності як самостійну підставу для відмови у задоволенні її вимог.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 березня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., зареєстрований за № 959, за умовами якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 у власність 10 400,00 доларів США зі строком повернення 24 березня 2011 року (а. с. 4).

Крім того, 24 березня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторони домовились про позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 в разі невиконання позичальником зобов`язань за договором позики (а. с. 5-7).

З додаткового договору до договору від 22 липня 2010 року вбачається, що сума позики складає 21 700,00 доларів США зі строком повернення - 24 липня 2011 року (а. с. 8).

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 травня 2014 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто суму боргу у розмірі 29 415,00 доларів США, що на той час еквівалентно 345 051,48 та неустойку в сумі 1 844 000 гривень, а всього 2 189 051 грн (а. с. 26-27).

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 січня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по справі та вищезазначене заочне рішення скасовано (а. с. 28).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 29 415 доларів США, що на той час еквівалентно 769 822,91 грн та неустойку в сумі, еквівалентній 769 822,91 грн, а всього 1 539 645,82 грн; зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним - залишено без задоволення (а. с. 29-30).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2017 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року залишено без змін (а. с. 81-82).

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2014 року звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ОСОБА_4 права на продаж предмета іпотеки будь - якій третій особі покупцю, передано предмет іпотеки в управління ОСОБА_4 до його реалізації та виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 (а. с. 32-34).

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд зазначеного рішення залишено без задоволення (а. с. 35).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2017 року заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2014 року змінено; вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ОСОБА_3 права на продаж предмета іпотеки будь - якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за початковою ціною 442 400,00 грн з наданням ОСОБА_3 всіх повноважень, необхідних для продажу вказаного предмету іпотеки. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а. с. 83-85).

З договору відступлення права вимоги від 07 червня 2016 року вбачається, що ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 всі права та обов`язки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 24 березня 2010 року за реєстровим номером № 961, укладеним в забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 24 березня 2010 року з додатковим договором від 22 липня 2010 року, укладеними між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язана повернути ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 21 700,00 доларів США в строк до 24 липня 2011 року (а. с. 36).

13 червня 2016 року ОСОБА_4 направив на адресу ОСОБА_1 повідомлення про відступлення права вимоги за договором позики та іпотечним договором, яке вона не отримувала (а. с. 37-39).

24 грудня 2016 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності та нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19 лютого 2020 року (а. с. 9-10).

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 травня 2017 року задоволено позов ОСОБА_3 та виселено ОСОБА_1 із спірної квартири (а. с. 40).

Вказане судове рішення звернено до примусового виконання 20 грудня 2017 року (а. с. 128).

З листа Відділу реєстрації місця проживання в Індустріальному районі м. Харкова від 08 вересня 2017 року на ім`я ОСОБА_3 вбачається, що за результатами розгляду його заяви від 08 вересня 2017 року щодо зняття з реєстрації місця проживання особи, визначеної у відповідній заяві та доданих до вищезазначеної заяви документів, які свідчать про припинення у цієї особи підстав на право користування житловим приміщенням у зв`язку із його відчуженням, прийнято рішення про зняття з реєстрації місця проживання особи, вказаної у заяві (а. с. 89).

З довідки про реєстрацію місця проживання особи від 03 лютого 2020 року вбачається, що місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 до 08 вересня 2017 року (а. с. 11).

Як вбачається з інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова № 0 від 20 вересня 2017 року, у квартирі АДРЕСА_1 не зареєстровано місце проживання жодної особи (а. с. 88).

Фактично ОСОБА_1 не проживала за вказаною адресою з 2011 року, що підтвердили її сусіди у письмовій заяві та вона сама визнає (а. с. 12).

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 травня 2017 року (а. с. 41).

З постанови державного виконавця Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах в м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 24 вересня 2019 року про закінчення виконавчого провадження № 55277798 вбачається, що 13 вересня 2019 року в ході проведення виконавчих дій за адресою: АДРЕСА_1 в присутності працівників поліції (екіпаж 2102), стягувача ОСОБА_3 та двох понятих: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 встановлено, що приміщення за вказаною адресою звільнено добровільно боржником. На момент прибуття державного виконавця у вказаному приміщенні не виявлено особистих речей боржника, у тому числі, меблів, побутової техніки та домашніх тварин (а. с. 129, 130).

Постановою Харківського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_3 про відмову від позову до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення задоволено, заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 травня 2017 року визнано нечинним, провадження у справі закрито. Заява ОСОБА_3 про відмову від позову мотивована тим, що квартира звільнена відповідачкою добровільно (а. с. 86-87).

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу.

Відповідно до вимог статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з положеннями частини першої статті 319 ЦК України та частини першої статті 150 ЖК УРСР власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном.

За загальним правилом, із припиненням права власності особи на житло припиняється і право користування цим майном такою особою (колишнім власником), а також право членів сім`ї колишнього власника користування цим житлом.

При цьому, новий власник майна набуває усіх прав на майно: права володіння, права користування, права розпоряджання.

За змістом статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, згідно з частиною першою якої звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частиною 3 статті 109 ЖК УРСР передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 була власницею квартири АДРЕСА_1 , яку вона передала в іпотеку в забезпечення виконання свого зобов`язання з повернення позики перед ОСОБА_4 .

Фактично ОСОБА_1 не проживала у зазначеній квартирі ще з 2011 року, що сама визнає.

З 24 грудня 2016 року в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки право власності на квартиру за вказаною адресою зареєстровано за ОСОБА_3 .

У подальшому ОСОБА_1 виселено із зазначеної квартири судовим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 травня 2017 року, яке звернено до примусового виконання та фактично виконано. При цьому, ОСОБА_1 також знято з реєстрації місця проживання за заявою нового власника. Рішення про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 не оскаржувалось.

Отже, з 24 грудня 2016 року ОСОБА_1 не є власницею квартири АДРЕСА_1 . З 08 вересня 2017 року за вказаною адресою не зареєстровано її місце проживання. Тобто, наразі позивачка не має будь-яких прав щодо спірної квартири.

Виходячи з викладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про її вселення до спірної квартири.

Вселення позивачки у квартиру, що не є її власністю, а є власністю іншої особи, згода якої на такі дії відсутня, буде становити безпідставне втручання у право власності ОСОБА_3 з боку держави, що заборонено вимогами Конституції та законів України, а також положеннями Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що суд першої інстанції не врахував, що вона зі спірної квартири добровільно не виселялась, з 2011 року не проживала через ремонт, та чинне судове рішення про її виселення відсутнє, судова колегія відхиляє, оскільки виконавче провадження з примусового виконання судового рішення про виселення позивачки зі спірної квартири закінчено саме у зв`язку з добровільним звільненням нею квартири, чим і зумовлена подальша відмова ОСОБА_3 від позовних вимог про її виселення на стадії апеляційного оскарження. За таких умов, вимоги ОСОБА_1 про її вселення неможливо визнати такими, що відповідають засадам добросовісності цивільних відносин.

Посилання ОСОБА_1 на те, що довідкою від 03 лютого 2020 року, доданою до позовної заяви, підтверджується, що вона зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , є безпідставними, оскільки у вказаній довідці зазначено, що вона зареєстрована за вказаною адресою лише до 08 вересня 2017 року.

Разом з тим, відмовляючи позивачці в задоволенні позову за необгрунтованістю, суд першої інстанції водночас відмовив і у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Проте, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, провадження № 14-252цс18 та є усталеними у практиці Верховного Суду.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності до спірних правовідносин.

У зв`язку з чим, судове рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання суду на застосування строку позовної давності як самостійної підстави для відмови в задоволенні позову.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції змінює оскаржуване судове рішення, але виключно у частині мотивів його прийняття, то перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Оскаржуваним рішенням суду також стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 будь-яких доводів щодо незаконності рішення суду в частині розподілу судових витрат не містить, підстав для перегляду оскаржуваного рішення суду щодо стягнення витрат на правничу допомогу не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.376, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 травня 2021 року - змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання суду на застосування строку позовної давності як самостійної підстави для відмови в задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2021 року.