КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9626/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 вересня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сушко Л.П., Мостової Г.І.,

за участю секретаря: Карпенка В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

В квартирі також зареєстровані відповідачі по справі ОСОБА_2 - невістка та її онука ОСОБА_3 .

Вказала, що оскільки в червні 2016 року невістка з онукою забрали свої речі та не проживають у зазначеній квартирі, у зв`язку із зазначеним просила визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням її квартири.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням - задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704, 80 грн судових витрат.

В частині позовних вимог до ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права та порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не врахував, що відповідачі не проживають у даній квартирі з червня 2016 року, що підтверджується наявними у справі доказами, в той час, як ОСОБА_3 почала навчатися в м. Полтава тільки з 1 вересня 2017року, а тому така обставина може бути доказом поважності причин її не проживання в квартирі.

Справа слухалася судами різних інстанцій неодноразово.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватно власності належить кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 19.07.2003 року, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І..

Відповідно до довідки про місце проживання та склад сім`ї №358 від 19.06.2018 року відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровані за адресою кв. АДРЕСА_1 .

Як вбачається з Актів №22/54 від 01 листопада 2016 року., №316/1 від 12 вересня 2016 року складеного позивачкою та мешканцями будинку, її сусідами, про не проживання зареєстрованих осіб, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровані за адресою кв. АДРЕСА_1 у зазначеній квартирі не проживають.

Також встановлено, що 28 серпня 2018 року юристом КП БМР ЖЕК №6 Яковець А.О. складено АКТ №155, в якому зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не проживають за адресою кв. АДРЕСА_1 з червня 2016 року.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не заперечується факт не проживання у спірній квартирі, при цьому погані відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є поважною причиною не проживання за місцем реєстрації понад один рік. ОСОБА_3 не проживає за вищевказаною адресою з поважних причин, оскільки з 01.09.2017 року навчається у Українській медичній стоматологічній академії в м. Полтава. АКТ №155 від 28 серпня 2018 року, складений юристом КП БМР ЖЕК №6 Яковець А.О. не є достовірним та достатнім доказом на підтвердження факту не проживання ОСОБА_3 у АДРЕСА_1 саме з червня 2016 року.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним право користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів вбачається, що позов позивача обґрунтований тим, що вона не згідна з тим, що у спірній квартирі АДРЕСА_1 , власником, якої на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2003 року, є позивач, зареєстровані ОСОБА_2 - невістка та її онука ОСОБА_3 , які з червня 2016 року забрали свої речі та не проживають у зазначеній квартирі.

Вказала, щоповинна нести витрати, щодо сплати комунальних послуг з розрахунку, включаючи відповідачів, що вводить її у зайві витрати.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Такого правового висновку щодо застосування положень ст.ст.71, 72 ЖК України дійшов і Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц,.

Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування в справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача.

Колегія суддів, встановивши дійсні обставини справи, бере до уваги те, що онука позивачки ОСОБА_3 перебуває на навчанні у Українській медичній стоматологічній академії в м. Полтава з 01.09.2017 року, що сторонами не заперечується.

У зв`язку з цим, з огляду на віддаленість м. Біла Церква від м. Полтава, ОСОБА_3 не проживає за адресою реєстрації з поважних причин.

Колегія суддів, ставиться критично до складено АКТУ №155 від 28 серпня 2018 року юристом КП БМР ЖЕК №6 Яковець А.О. в приміщенні зазначеної установи, в якому зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не проживають за адресою кв. АДРЕСА_1 з червня 2016 року.Також колегія суддів, не може враховувати зазначений Акт в якості доказу такої обставини, оскільки його складено в приміщенні КП БМР ЖЕК №6, з нього не зрозуміло джерело обізнаності осіб що його підписали щодо не проживання відповідачів саме з червня 2016 року.

Колегія суддів бере до уваги, доводи апеляційної скарги, що невістка ОСОБА_2 фактично не проживають у квартирі позивачки, при цьому, мотивує своє непроживання поганими відносинами між сторонами, що не може бути визнано судом за поважну причину не проживання за адресою реєстрації.

На підставі ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має праве на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Отже, колегія суддів, погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції, та вважає, що АКТ №155 від 28 серпня 2018 року, складений юристом КП БМР ЖЕК №6 Яковець А.О. не є достовірним та достатнім доказом на підтвердження факту не проживання ОСОБА_3 у АДРЕСА_1 саме з червня 2016 року., та не може бути достатньою та безумовною підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом.

Таким чином, суд першої інстанції, вірно встановив фактичні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 07 жовтня 2021 року.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Л.П. Сушко

Г.І. Мостова