УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Уварові М.В., розглянувши м. Селидове скаргу представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» на постанову державного виконавця Авдіївського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про повернення виконавчого документів стягувачу без прийняття до виконання, -

ВСТАНОВИВ:

До Селидівського міського суду Донецької області, який розглянув справу як суд першої інстанції, надійшла скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» (далі АТ «Укрзалізниця», стягувач) постанову державного виконавця Авдіївського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі державний виконавець) про повернення виконавчого документів стягувачу без прийняття до виконання, яка мотивована тим, що рішенням Селидівським міським судом Донецької області від 15.04.2021 року позовні вимоги АТ «Укрзалізниця» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії задоволені та стягнуто солідарно заборгованість за вказані послуги за період з 19.11.2019 по 05.04.2020 у розмірі 7548,93 грн. В подальшому судом були видано виконавчий лист, який стягувач пред`явив до Авдіївського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), але постановою державного виконавця цей виконавчий лист було повернуто стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». Вважає таке рішення державним виконавцем неправомірним. На підставі вкладеного просить визнати неправомірним рішення державного виконавця від 07.09.2021 року без номеру про повернення виконавчого документів (виконавчого листа № 242/5413/20 боржник ОСОБА_3 ) стягувачу без прийняття до виконання та зобов`язати державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право стягувача).

Представник АТ «Укрзалізниця» надав заяву про розгляд скарги без його участі.

Державний виконавець надав письмовий відзив на скаргу, в якій зазначив, що при розгляду резолютивної частини виконавчого листа було встановлено, що вона містить дві окремі категорії стягнення, а саме: стягнення заборгованості за комунальні послуги з теплопостачання та стягнення витрат зі сплати судового збору, але в заяві стягувача не було розраховано загальну суму боргу за обома видами стягнення, тому державний виконавець вважає, що за кожним видом стягнення має бути поданий окремий виконавчий документ і як наслідок окрема заява про відкриття виконавчого провадження. Вважає, що у поданій скарзі доводи стягувача, що державного виконавця були всі передбачені законом підстави для винесення постанови та відсутні підстави для повернення виконавчого листа без прийняття, такими, що не відповідають дійсності через те, що у виконавчому документів відсутній РНОКПП боржника, що суперечить п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». Просить у задоволенні скарги відмовити, її розгляд проводити без участі державного виконавця.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дата, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, прийшов до наступного.

Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Судом встановлено, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15 квітня 2021 року у цивільній справі № 242/5413/20 за позовом АТ «Укрзалізниця» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії задоволені та стягнуто солідарно заборгованість за вказані послуги за період з 19.11.2019 по 05.04.2020 у розмірі 7548,93 грн., а також судовий збір по 700,67 грн. з кожного з відповідачів.

З заяви представника АТ «Укрзалізниця» від 01.09.2021 року вбачається, що він звертається до Авдіївського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з проханням відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Селидівського міського суду Донецької області № 242/5413/20 про стягнення з ОСОБА_3 на користь АТ «Укразалізниця» заборгованість у розмірі 7548,93 грн. та судовий збір у розмірі 700,67 грн.

З Повідомлення старшого державного виконавця Авдіївського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Колєсової Аліни Олегівни від 07.09.2021 встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» (згідно пункту 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувач подає окрему заяву про примусове виконання рішення).

Нормами Конституції України (ст.ст. 124, 129) і ЦПК України (ст. 18) визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; 11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку; 12) відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню, незалежно від дати укладення такої угоди. У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами. При поверненні стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання стягувачу повертається сплачений ним авансовий внесок.

Згідно пункту 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 04.02.2012 № 512/5 (зі змінами) на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувач подає окрему заяву про примусове виконання рішення.

Із поданої скарги та долучених до неї матеріалів вбачається, що представником стягувача було подано на виконання один виконавчий лист (стягнення з ОСОБА_3 заборгованості та судовий збір), а тому відповідно подана одна окрема заява про його примусове виконання, що спростовує доводи державного виконавця, оскільки ст. 543 ЦК України передбачає, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Що стосується доводів державного виконавця, вказаних у відзиві на скаргу, що виконавчий документ не відповідає вимогам ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо відсутності РНОКПП), то відсутність у виконавчому листі відомостей про дату народження боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків та його паспортні дані не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання (постанова ВС від 24.12.2020 року справа № 639/2561/18-ц)

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції. («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40).

У справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини вказав, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення у справі «Comingersoll S.A. v. PORTUGAL» від 06.04.2000 року).

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі викладеного та беручи до уваги досліджені в судовому засіданні докази, які надані сторонами, суд вважає, що подана скарга підлягає задоволенню.

Керуючись статями 18, 259, 260, 261, 447, 451, 452 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Скаргу представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» на постанову державного виконавця Авдіївського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про повернення виконавчого документів стягувачу без прийняття до виконання задовольнити.

Визнати неправомірним рішення старшого державного виконавця Авдіївського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Колєсової Аліни Олегівни від 07.09.2021 року без номеру про повернення виконавчого документів (виконавчого листа № 242/5413/20 боржник ОСОБА_3 ) стягувачу без прийняття до виконання та зобов`язати державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право стягувача).

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 15-денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повна ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст ухвали буле складений 19.10.2021 року.

Суддя Черков В.Г.