П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021року м. Київ

Справа № 372/2180/18

Провадження: № 22-ц/824/12767/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Ратнікової В.М, Писаної Т.О.

секретар Івасенко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Мішути В`ячеслава Вікторовича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кравченка М.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: державний нотаріус Української міської державної нотаріальної контори Київської області Антонченко Олександра Владиславівна, про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що все своє життя вона живе у своїй квартирі АДРЕСА_1 . Дану квартиру вона придбала разом зі своїм покійним чоловіком ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі та успадкувала після його смерті. 10 квітня 2018 року їй, позивачці, стало відомо про те, що 20 грудня 2008 року державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори Антонченко О.В. було посвідчено договір дарування її квартири. Оскільки наміру і бажання укладати договір дарування свого єдиного житла вона ніколи не мала, вважає, що спірний договір дарування укладено всупереч її волі внаслідок обману, тому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 ,укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 20 грудня 2008 року,посвідчений державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори Антонченко О.В., та зареєстрований в реєстрі за № 2387.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07 липня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 грудня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений 20 грудня 2008 року державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори Антонченко О.В.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 704,80 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Мішута В.В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що показами свідків доведено той факт, що на момент укладення договору позивачка не хворіла, на психічні розлади не страждала, сторонньої допомоги та матеріальної підтримки не потребувала. Протилежного ні позивачкою, ні ОСОБА_2 належними доказами не доведено. Твердження позивачки про те, що при укладенні договору вона помилялася, а саме, вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування спростовуються матеріалами справи. Окрім того, суд першої інстанції не надав правової оцінки заяві відповідачки про застосування строків позовної давності.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Мішута В.В. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та його адвокат Кулініченко Г.В. заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутностіосіб, які не з`явились в судове засідання.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у рівних частках належала квартира за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер(т. 1 а.с. 10).

ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20.08.2008 року Українською міською нотаріальною конторою, успадкувала належну померлому ОСОБА_4 Ѕ частину вищевказаної квартири (т. 1 а.с. 35).

Згідно договору дарування квартири від 20.12.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Української міської державної нотаріальної контори, Антонченко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №3254, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дарунок належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 35).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 01.04.2016 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 20.12.2008 року (т. 1 а.с. 33).

22 лютого 2019 року ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом буде мати право (т. 2 а.с. 40)

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла (т. 1 а.с. 136, т. 2 а.с. 36).

Згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 19 січня 2021 року, ОСОБА_2 успадкував після смерті ОСОБА_3 грошові кошти з відповідними відсотками, компенсаціями та нарахуваннями, що знаходяться на рахунках АТ КБ «ПриватБанк», відкритих: 13 січня 2020 року - 50 000 грн; 27 листопада 2013 року - 20 000 грн; 03 квітня 2018 року - 1634,97 грн; 16 травня 2018 року - 1399,12 грн; 16 березня 2013 року - 150,29 грн, а також земельну ділянку площею 6,62 га, яка розташована на території Саївської сільської ради П`ятихатського р-ну Дніпропетровської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільско господарського призначення (т. 2 а.с. 71, 116).

Ухвалою Обухівського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року замінено позивача ОСОБА_3 на її правонаступника ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 149).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення оспорюваного договору дарування та передачу у власність відповідачці квартири, яка була її єдиним житлом, що свідчить про те, що вона не мала наміру дарувати цю квартиру, і що вона, будучи людиною похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідачки лише на підставі договору довічного утримання, отже, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачкою, а тому суд вважав, що спірний договір дарування є недійсним. При цьому, суд зваживна зауваження відповідачки щодо протирічливості реквізитів оспорюваного правочину в частині реєстраційного номеру правочину,що зазначений у посвідчувальному напису нотаріуса, та вважав, що такий номер за правилами нотаріального діловодства може бути різним на різних примірниках одного і того ж правочину та його копіях. Сторонами не повідомлено обставин наявності іншого правочину між тими ж сторонами, або інших обставин, які б породжували сумнів у ідентифікації предмету спору у цій цивільній справі. Сторонами визнано дату укладення, коло сторін та зміст оспорюваного правочину, що є достатнім для надання правової оцінки цього правочину судом. Протирічливість відомостей про реєстраційний номер договору у реєстрі вчинення нотаріальних дій має наслідком часткове задоволення позову, а саме задоволення вимог про визнання недійсності правочину із достатніми ідентифікуючими ознаками, однак без зазначення відповідних суперечливих реквізитів.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість заповіту чи договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Урахувавши обставини справи у сукупності (похилий вік позивачки, наявність спірного житла як єдиного та відсутність фактичної передачі спірної квартири за оспорюваним договором позивачкою відповідачці як обдарованій та продовження позивачкою проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування) дійшов правильного висновку про наявність помилки, тобто,неправильного сприйняття позивачкоюпри укладенні договору дарування правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення, що є, в свою чергу, підставою для визнання цього договору недійсним.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підставою для визнання оспорюваного договору недійсним також є і те, що позивачка, будучи людиною похилого віку, за станом здоров`я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, оскільки матеріали справи жодних доказів на підтвердження вказаної обставини не містять.

Разом з тим, дійшовши правильного висновку про визнання спірного правочину недійсним, суд першої інстанції не врахував наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, у чинному законодавстві не наведено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Stubbings and Others v. the United Kingdom»; § 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17).

Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року у

справі № 57/314-6/526-2012 зазначив, що «для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому, за змістом зазначеної норми (стаття 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Якщо встановити день, коли особа довідалася про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися, про вчинення цього правочину.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15, та підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16таВерховним Судом у постанові від 01 лютого 2021 рокуу справі № 442/2196/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18) зазначено, що «позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів.».

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 , звертаючись до суду із вказаним позовом, посилалась на те, що вона дізналась про порушення своїх прав як власника квартири 10 квітня 2018 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла. ОСОБА_2 , якого залучено до участі у справі у якості правонаступника ОСОБА_3 , пояснив, що позивачці про порушення її права внаслідок укладення спірного правочину стало відомо у 2018 році, коли постало питання складення заповіту на його, ОСОБА_2 , користь.

Відмовляючи у застосуванні строків позовної давності, суд першої інстанції вважав обґрунтованими доводи сторони позивача, оскільки вказані обставини узгоджуються із показами свідків, поясненнями учасників процесу, які також вказали на те, що будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою ОСОБА_3 не чинилось, відповідачка до використання квартири не приступала, договори із житлово-комунальними організаціями були укладені саме із ОСОБА_3 , яка продовжувала утримувати квартиру, а тому своєчасно дізнатись про порушення своїх прав вона не могла.

Водночас, доводи позивача про те, що про порушення своїх прав як власника ОСОБА_3 дізналася лише у 2018 році колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки матеріали справи свідчать, що на момент укладення спірного правочину (20 грудня 2008 року)позиваці було 64 роки, доказів про наявність у неї на момент укладення договору дарування захворювань, які б могли бути підставою не усвідомлення нею факту укладення правочину,чи перебування у такому стані, при якому вона не розуміла значення своїх дій та не моглакерувати ними, матеріали справи не містять.

Спірний правочин нотаріально посвідчений, нотаріусом сторонам договору дарування роз`яснено положення статтей 229-236, 717, 722, 727 ЦК України.

Вказані обставини у своїй сукупності не дають підстав вважати, що ОСОБА_3 з 20 грудня 2008 року, тобто,з дати укладення оспорюваного правочину, не знала та не могла знати про порушення своїх прав як власника квартири.

Отже, саме з часу укладення спірного правочину ОСОБА_3 довідалася або мала фактичну можливість довідатися про порушення свого права, та саме від часу укладення договору (грудень 2008 року) розпочався перебіг визначеного законом трирічного строку позовної давності.

Оскільки право на позов у ОСОБА_3 виникло з 20 грудня 2008 року, звернувшись до суду із вказаним позовом у 2018 році, остання пропустила трирічний строк позовної давності. При цьому, в порушення вимог процесуального закону ні нею, ні її правонаступником, не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вище наведених обставин.

Показання свідків, у тому числі, пояснення правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , також не можуть свідчити про те, що ОСОБА_3 про порушення свого права стало відомо лише у 2018 році, коли вона виявила намір скласти заповіт, оскільки, як убачається із матеріалів справи, заповіт нею на користь ОСОБА_2 був складений у лютому 2019 року (т. 2 а.с. 40).

Ураховуючи, що позивачказвернулася до суду із позовом з пропуском позовної давності, а відповідачкав установленому законом порядку звернуласьдо суду із заявою про застосування позовної давності(під час розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд ухваленого у справі заочного рішення (т. 1 а.с. 138-140) та після скасування заочного рішення у відзиві на позовну заяву (т. 1 а.с. 212-216), висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову є помилковими.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови у позові - на позивача (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як убачається із матеріалів справи, зокрема, відзиву на позовну заяву, ОСОБА_7 заявлено у суді першої інстанції про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн (т. 1 а.с. 213-214).

Докази на підтвердження заявленого розміру судових витрат надано адвокатом Мішутою В.В. в інтересах ОСОБА_1 до судових дебатів в суді першої інстанції (т. 2 а.с. 120-126).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 в поданій апеляційній скарзі також просила відшкодувати їй за рахунок позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Як убачається зі матеріалів справи, 16 грудня 2020 року між адвокатом Мішутою В.В. та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги № 16/2020-ц (т. 2 а.с. 123).

Згідно п. 3.1 цього договору, ціна (гонорар) за надання юридичних послуг, зазначених у п.п. 1.1.2-1.1.4, визначається сторонами у сумі 15 000 грн.

Згідно акту прийняття-передачі наданих послуг від 14 червня 2021 року виконавець з 16 грудня 2020 року по 14 червня 2021 року надав замовнику юридичні послуги відповідно до договору про надання правової допомоги № 16/2020-ц від 16.12.2020 року, а замовний прийняв надані послуги. Вартість послуг за вказаний період становить 15 000 грн (т. 2 а.с. 126).

Витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн підтверджені належними доказами, вказані докази були надані суду у строк, визначений процесуальний законом, заперечень щодо розміру понесених скаржником витрат на правничу допомогу позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції та при апеляційному перегляді справи не висловлено, а тому такі витрати у відповідності до положень статті 141 ЦПК України підлягають стягненню на її користь за рахунок позивача.

Також, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений скаржницею судовий збір за звернення до суду з апеляційною скаргою у розмірі 1057,30 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Мішути В`ячеслава Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 липня 2021 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ) судові витрати у розмірі 16 057,30 (шістнадцять тисяч п`ятдесят сім) грн. 30 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді В.М. Ратнікова

Т.О. Писана