Справа №487/245/20
Провадження №2/487/199/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2021 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кузьменко В.В.,

за участю секретаря судових засідань Рафальської Т.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ІвановоїЛ.М.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Миколаєва в порядку спрощенего позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "ПриватБанк", ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "БЛАМБО" про визнання недійсним договору поруки,

ВСТАНОВИВ:

15.01.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "ПриватБанк", ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "БЛАМБО", в якому просила визнати недійсним договір поруки № NKVKLON06792/ДРЗ від 26.09.2016 року, укладений між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_2 у забезпечення кредитного договору NKVKLON06792 від 10.03.2016 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ "БЛАМБО"; стягнути з відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" судові витрати на її користь.

07.02.2020 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва позовну заяву залишено без руху.

27.03.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 31.05.2017 року ПАТ КБ "Приват Банк" звернувся до ОСОБА_2 з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором NKVKLON06792/ДРЗ від 10.03.2016 року між ПАТ КБ "Приват Банк" та ТОВ "БЛАМБО". Сума позову становить 1666937,67 грн. на підставі договору поруки NKVKLON06792/ДРЗ від 26.09.2016 року, що нібито підписав чоловік позивача в забезпечення кредитного договору NKVKLON06792/ДРЗ від 10.03.2016 року. Про підписання такого договору позивачу не було нічого відомо та лише 23.11.2018 року вона дізналась.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовну заяву та просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засідання позов підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача ПАТ КБ "Приват Банк" надав пояснення до суду, в яких просив відмовити у задоволені позову та розглянути справу за його відсутності.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомлено.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має і право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, їм укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Таким чином, позивач вважає, що юридичним наслідком укладення договору поруки в даному випадку є розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю.

Частиною 4 ст.369 ЦК України передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, та ст.60 СК України «майно, набуте подружжям за час шлюбу, належать їм на праві спільної сумісної власності».

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1,3-5,6 ст.203 ЦК України.

Частина 1 ст.203 ЦК України вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам - суспільства.

Згідно зі ч.2 ст.369 ЦК України, ч.1 ст.65 СК України передбачено, що розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Зважаючи на те, що позивачка не надавала згоди чоловіку ОСОБА_2 на укладення договору поруки від 26.09.2016 року, вважає, що цей договір суперечить нормам чинного законодавства та повинен бути визнаний судом недійсним.

За таких обставин, обґрунтування позивачем вимог у цій справі із посиланням на ст. 65 СК, а також статтей 368, 369 ЦК є абсолютно безпідставним.

Безпідставність посилання на вказані норми при оскарженні одним із подружжя поруки свого чоловіка (жінки) підтверджується і судовою практикою, а саме:

- Ухвалою Верховного Суду України від 11.02.2009 року в справі № 6-7692св08 (рішення №3066676 в Єдиному державному реєстрі судових рішень), у якому зазначено: «Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов`язання (як правило, грошового), а не угодою щодо розпорядження майном, належним поручителю; договір поруки не створює обов`язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, а тому апеляційний суд неправильно застосував ст. 65 СК України до цих правовідносин, згідно з якою згода подружжя вимагається в разі розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя»;

- Постановою Верховного Суду України від 12.09.2012 року в справі № 6-88цс12 (рішення №26199012 в Єдиному державному реєстрі судових рішень), де зазначено: «Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що укладений ОСОБА 10 договір поруки не є правочином щодо розпорядження спільним з ОСОБА 11 майном, цей договір не створює для ОСОБА_11 ніяких обов`язків, відтак, спи 65 СК України на спірні відносини не поширюється. Такий висновок суду є правильним»;

- Постановою Верховного Суду від 07.08.2019 року у справі 753/18425/16-ц (рішення №83589542 в Єдиному державному реєстрі судових рішень), якою передбачено: «... для укладення договору поруки (за яким стороною договору виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. Укладаючи договір поруки, поручитель не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин».

Отже, недопустимість застосування статті 65 СК України і статей 368, 369 ЦК України до спірних правовідносин, що розглядаються у цій справі, підтверджується не тільки змістом норм, які визначають сферу їх застосування (відносини щодо розпорядження об`єктами спільної сумісної власності), але і усталеною незмінною не менш як протягом останніх 10 років практикою вищих судових інстанції України, обов`язковість висновків яких щодо застосування певної норми права визначена Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Договір не створює обов`язків для позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Положеннями ст.73 СК передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Змістом договору поруки підтверджується, що ОСОБА_2 не отримував майна, а сам договір укладений в інтересах сторонньої особи, а не сім`ї ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку і саме поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За таких обставин договір поруки є обов`язковими і створює зобов`язання тільки для ОСОБА_2 , як його сторони, і не створює жодних обов`язків для позивача чи інших осіб (членів сім`ї, родичів чи друзів тощо), ні при укладанні договору, ні при його виконанні.

Що ж стосується посилання позивача на «можливість» порушення її прав, то слід звернути увагу на безпідставність, необґрунтованість таких доводів позивача, адже:

- жодною стороною договору прав позивача не порушено. Доказів цього не надано.

- твердження позивача про можливість порушення її прав є лише її припущенням, посилання на яке в якості доказу в цій справі недопустиме в силу ч. 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК): «Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях».

Наряду з тим, що договір не стосується розпорядження майном і, як наслідок не потребував дозволу позивача на його укладання, право ОСОБА_2 укласти договір та визначати його умови є беззаперечним з урахуванням, зокрема:

- ст. 21 Конституції України: «Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними»;

- ст. 19 Конституції України: «Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством»;

- ст. 26 ЦК України: «1. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки.... 3. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом»;

- ч. 1 ст. 3 ЦК України: «Загальними засадами цивільного законодавства є:... 3) свобода договору»;

- ст. 627 ЦК України: «1. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості».

Тому, твердження позивача, що договір укладений із порушенням вимог чинного законодавства, є нормативно необґрунтованим і не підтверджене жодним доказом.

Викладеним вище підтверджується, що вимоги позивача безпідставно обґрунтовані посиланням на положення чинного законодавства (статті 65 СК, статті 368, 369 ЦК), яке не застосовується до спірних правовідносин, що розглядаються у цій справі. Так само безпідставним є посилання позивача на невідповідність договору вимогам ст. 203 ЦК, адже договір: 1) не суперечить вимогам чинного законодавства; 2) сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) відповідає внутрішній волі його учасників; 4) вчинений у формі, яка відповідає вимогам законодавства і 5) спрямований на настання реальних правових наслідків.

Сукупність наведених фактів, наряду із визначеною ст. 204 ЦК презумпцією правомірності правочину, виключає можливість задоволення заявлених у цій справі позовних вимог, які знову ж таки, заявлені із посиланнями на законодавство, що не застосовується до спірних відносин. Що ж до посилань позивача на власні побоювання порушення її прав, які можуть мати лише теоретично в майбутньому, то такі обставини, по-перше, навіть теоретично не можуть слугувати підставами для визнання договору недійсним, та, по-друге, є лише припущеннями позивача, посилання на які недопустимо відповідно до вимог цивільного процесуального права.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач виходить з того, що 26.09.2016 її чоловік ОСОБА_2 уклав договір поруки з ПАТ КБ "Приват Банк" на забезпечення виконання зобов`язань між банком та ТОВ "БЛАМБО". Отже, є очевидним той факт, що між відповідачами було укладено оскаржуваний договір поруки, за яким ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання відповідати перед відповідачем "ПАТ КБ "Приват Банк".

Позивач вважає, що юридичним наслідком укладення договору поруки в даному випадку є розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю.

Частиною 4 ст.369 ЦК України передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно зі ч.2 ст.369 ЦК України, ч.1 ст.65 СК України передбачено, що розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Зважаючи на те, що позивачка не надавала згоди чоловіку ОСОБА_2 на укладення договору поруки від 26.09.2016 року, тому вважає, що цей договір суперечить нормам чинного законодавства та повинен бути визнаний судом недійсним. Разом з тим, такий висновок позивача є помилковим.

Суд вважає, що для укладення договору поруки згода позивачки законом не передбачена, а тому доводи про порушення її прав є безпідставними.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України та ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Під майном згідно з ч.1 ст.190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов`язки.

На підставі ч.4 ст.65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов`язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім`ї.

Так, відповідно до положень стаття 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачені правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, зокрема у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вище вказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.Для укладення договору поруки (за яким стороною договору виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується розпорядження спільного майна подружжя. Укладаючи договір поруки, поручитель не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Окрім того, помилковим є висновок позивачки про те, що цим договором порушені її права, оскільки у випадку невиконання основного зобов`язань настає відповідальність поручителя і чоловік буде відповідати по цій угоді спільним майном подружжя, а отже її частка у спільному майні подружжя буде зменшуватися.

Згідно зі ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Оскільки вказана угода не укладалася в інтересах подружжя, сім`ї, а тому ОСОБА_2 відповідатиме по зобов`язанню лише особистим майном, або часткою у майні подружжя, яка виділена йому в натурі.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги на положеннях закону не ґрунтуються, а тому є безпідставними і в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст.258,259,263-265,268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк", ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "БЛАМБО", в якому просила визнати недійсним договір поруки № NKVKLON06792/ДРЗ від 26.09.2016 року, укладений між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_2 у забезпечення кредитного договору NKVKLON06792 від 10.03.2016 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ "БЛАМБО" відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано.

Повний текст рішення складено 24.09.2021 року.

Суддя В.В. Кузьменко