Постанова

Іменем України

19 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 645/127/14-ц

провадження № 61-2015св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - Харківська міська рада,

заінтересовані особи: Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради, Житлово - кооперативне об`єднання «Простор»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У січні 2014 року Харківська міська рада звернулася до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою та передачу майна до комунальної власності територіальної громади м. Харкова.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка була одинокою людиною. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої увійшла однокімнатна кооперативна квартира АДРЕСА_1 . Згідно листа Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори після померлої ОСОБА_3 заяви про прийняття або відмову від спадщини до нотаріальної контори не надходили, спадкова справа не заводилась, до теперішнього часу спадщина, що відкрилася, ніким із спадкоємців не прийнята. Посилаючись на положення статті 1277 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просила позов задовольнити.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 травня 2014 року заяву задоволено. Визнано відумерлою спадщину - квартиру АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_3 , та передано вказану квартиру до комунальної власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спадщина після смерті ОСОБА_3 ніким із спадкоємців не прийнята, свідоцтво про спадщину не видавалося. Рішень про передачу спірної квартири іншому члену житлового кооперативу не приймалось.

Не погодившись із таким рішенням, особа, яка не брала участі у розгляді справи - ОСОБА_1 , через свого представника - ОСОБА_2 , у листопаді 2020 року звернулася до суду з апеляційною скаргою, зазначивши, що оскаржуване судове рішення безпосередньо стосується її прав та інтересів.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що вона постійно мешкала у спірній квартирі, проте її не було залучено до участі у справі за позовом Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою. Апелянт вказує, що оскаржуване рішення зачіпає її права та інтереси, оскільки вона відповідно до витягу від 07 липня 2014 року № 23873684, є власником квартири АДРЕСА_1 . Разом із тим, Харківською міською радою не надано належних доказів того, що ОСОБА_3 набула права власності на зазначену квартиру відповідно до вимог закону, що діяв станом на момент її смерті.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2020 року відкрито апеляційне провадження за вказаною вище апеляційною скаргою.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 січня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою закрито, на підставі пункту 3 частини першої статті 362 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Закриваючи апеляційне провадження у справі, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції, ухваливши 15 травня 2014 року оскаржене рішення, не вирішив питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , оскільки заявником не доведено наявність права на спірну квартиру як на час ухвалення рішення, так і на час розгляду її апеляційної скарги.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У лютому 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду подала касаційну скаргу на ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 січня 2021 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою беззаперечні докази того факту, що оскаржуване рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 травня 2014 року стосується прав та обов`язків ОСОБА_1 . Зазначає, що відповідно до витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 07 липня 2014 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . З січня 1997 року постійно проживає та зареєстрована у вказаній квартирі, сплачує комунальні послуги.

Крім того, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до набрання чинності Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а відтак ОСОБА_1 вважає, що на вказані правовідносини не поширюється дія статті 1277 ЦК України (відумерлість спадщини).

Також заявник вказує, що Харківська міська рада звернувшись до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою не довела, що квартира АДРЕСА_1 була у праві власності померлої ОСОБА_3 .

У березні 2021 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив ЖКО «Простор» на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якому заявник посилаючись на обґрунтованість касаційної скарги, просить ухвалу апеляційного суду скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 08 лютого 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 січня 2020 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підставі частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 645/127/14-ц із Фрунзенського районного суду м. Харкова, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У березні 2021 року матеріали справи № 645/127/14-ц надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала апеляційного суду - без змін, оскільки її постановлено з додержанням норм процесуального права.

Нормативно-правове обґрунтування

У статті 129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Постановляючи ухвалу про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що указаним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки апелянта не вирішувалося, а тому вона не має права на оскарження такого судового рішення в апеляційному порядку.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд залишив поза увагою докази порушення оскаржуваним рішенням прав та обов`язків ОСОБА_1 є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Фрунзенського районного суду від 19 червня 2013 року у справі № 645/2256/13-ц встановлено факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_3 з січня 1997 року по день смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 грудня 2013 року у цій справі скасовано вказане рішення та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано відхилив витяг з Реєстру права власності на нерухоме майно, як доказ, оскільки внесення інформації в реєстр на спірну квартиру 07 липня 2014 року, тобто після ухвалення оскаржуваного рішення, на підставі скасованого судового рішення не є підставою вважати порушеними права апелянта внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення у цій справі.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до набрання чинності ЦК України (01 січня 2004 року), а відтак на вказані правовідносини не поширюється дія статті 1277 ЦК України (відумерлість спадщини) Верховний Суд відхиляє, з огляду на наступне.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України. Правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року.

Одночасно норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, за якими ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, необхідно розуміти таким чином, що правила Книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР.

Разом із тим, зазначене положення не розширює коло спадкоємців за законом у випадку, якщо спадщина відкрилася після 01 липня 2003 року.

Суди попередніх інстанцій встановили, що спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому положення статті 1277 ЦК України підлягають застосуванню при вирішенні питання про спадкування майна померлої.

З огляду на встановлені обставини, апеляційний суд обгрунтовано закрив апляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 у справі, оскільки в контексті врегульованих Книгою шостою ЦК України така особа не є учасником спадкових правовідносин, що виникли після смерті ОСОБА_3 .

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростував. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо поданої ОСОБА_1 апеляційної скарги та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що можуть бути підставою для скасування постановленого у справі судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик