ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року

м. Харків

Справа № 616/433/20

Провадження № 22-ц/818/5156/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Тичкової О.Ю.

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області, ухвалене 02 червня 2021 року у складі судді Рикова М.І.,

УСТАНОВИВ:

У липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу за розпискою від 28 серпня 2013 року, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28.08.2013 він передав ОСОБА_2 в борг грошові кошти в розмірі 50 000 грн. 00 коп. строком до 01.01.2018, що підтверджується укладеним між ними договором позики та розпискою про отримання цих коштів відповідачкою. До теперішнього часу ОСОБА_2 боргових зобов`язань не виконано. Посилаючись на ч.1 ст. 526 ЦК України та ч.2. ст. 625 ЦК України просив крім основного боргу стягнути з відповідачки за прострочений період з 02.01.2018 по 14.07.2020 інфляційні втрати в розмірі 7 630,00 грн. та 3% - 3 803, 27 грн.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 02 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Рішення мотивоване тим, що в судовому засіданні встановлено, що між сторонами у справі існують договірні правовідносини з договору , що підтверджується даними договору позики та боргової розписки від 28.08.2013. Жодних доказів на підтвердження виконання своїх боргових зобов`язань відповідачка в ході судового розгляду не надала. Суд відхилив її посилання про належне виконання договору найму шляхом передання належної відповідачці земельної ділянки в оренду ФГ « ДЖАЛ», головою якого є ОСОБА_3 , оскільки договір позики укладений між фізичними особами та обумовлений іншим предметом та підставами укладення договору. Клопотання про проведення почеркознавчої експертизи на спростування факту підписання спірного договору особисто відповідачкою, остання не заявила, хоча про таку можливість їй було роз`яснено. Тому суд зробив висновок про обґрунтованість позовних вимог про стягнення суми основного боргу в розмірі 50 000 грн., та відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України стягнення трьох процентів річних за період з 02 січня 2018 року по 14 липня 2020 року в розмірі 3 803, 27 грн. та інфляційних витрат - 7 630, 00 грн.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, якою просить рішення скасувати та ухвалите нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є необ`єктивним та необґрунтованим, винесеним с порушенням матеріальних та процесуальних норм права.

Апеляційна скарга мотивована, тим, що відповідачка раніше працювала в ФГ « ДЖАЛ», а тому звернулася до його голови Добриці П.В. з проханням надати їй в рахунок орендної плати 14 тисяч гривень, ці грошові кошти вона отримала від бухгалтера ФГ « ДЖАЛ» та під її диктовку та впливом обставин вимушена була написати договір позики та розписку на ім`я ОСОБА_1 на суму 50 000 грн., хоча фактично отримала лише 14 000 грн. Крім того нею між ФГ « ДЖАЛ» укладений договір оренди земельної ділянки. Намірів створити правові наслідки, які передбачались вищезазначеним договором позики та розпискою в неї не було, будь-яких дій на здійснення цього правочину вона не здійснювала, уважала, що ФГ « ДЖАЛ» в рахунок орендної плати з неї стягує заборгованость на суму 14 000 грн. Таким чином уважає, що її ввели в оману. Зазначає, що цей факт підтверджується листом голови ФГ« ДЖАЛ» Дробиці П.В. ( а.с. 33), яким останній вказує на те, що вона в рахунок орендної плати отримала 15 000 грн. та 50 000 грн. за договором позики, яким позивач визнає, що позику вона брала в ФГ « ДЖАЛ». Зазначає, що позивач як фізична особа, такими ж шахрайськими методами надав позики в розмірі 50 000 грн. у 2013 році іншим непрацюючим особам похилого віку, у яких крім орендної плати за земельні ділянки не було інших доходів, та цим її доводам суд не надав належної оцінки. Уважає розписку та договір позики фіктивними, тобто позивач взагалі не надав суду належних доказів на підтвердження своїх вимог. Крім того суд не дослідив обставин справи, а саме чи вчинялись сторонами якісь дії на виконання цього правочину, з якою його було вчинено, чи мали сторони намір створити правові наслідки , які передбачені договором позики та розпискою на момент вчинення правочину.

26.08.2021 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яким він просив залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на доводи в викладені в позовній заяві. Зазначає, що оскільки в встановлений строк договором позики відповідачка добровільно не виплатила суму боргу, надану їй за розпискою від 28.08.2018, він змушений був звернутись до суду. Крім того, зазначає, що відповідач навмисно вводить суд в оману своїми міркуваннями, які не підтверджені належними доказами.

Вислухавши доповідь головуючого судді, встановивши обставини справи, перевіривши зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги і відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно статті 367 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судовим розглядом встановлено, що 28 .05. 2013 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність 50 000 грн., на строк до 31 31.12.2018, в який вона зобов`язується повернути вищезазначені грошові кошти. Договір укладений в письмовій формі. На укладання договору сторони мали вільне волевиявлення і необхідний обсяг цивільної дієздатності. ( надалі Договір ( а.с. 131)).

Згідно п. 2 Договору у випадку прострочення повернення вказаної і договорі суми позики, згідно ст. 625 ЦК України, ОСОБА_2 зобов`язується сплатити суму позики з урахуванням індексації та 3 процентів річних від простроченої суми.

Судом встановлено, що укладення Договору підтверджено розпискою від 28.08.2013, в якій ОСОБА_2 зазначає власноруч, що отримала від ОСОБА_1 50 000 грн. та зобов`язується повернути йому зазначені кошти не пізніше 01.01.2018 ( а.с. 132).

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Верховний Суд зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Частиною 3 статті 12, ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Належних та допустимих доказів того, що сторонами в момент підписання оспорюваного договору не було додержано вимоги, які встановлені статтею 203 ЦК України, матеріали справи не містять та ОСОБА_2 суду не надано. Як і не надано доказів вчинення позивачем відносно неї будь-яких протиправних дій, спрямованих на примушування до укладення договору позики від 28 серпня 2013 року.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції те, що Договір оформлений відповідно до вимог закону, а саме сторони досягли домовленості щодо усіх істотних умов: суми позики, порядку і строку повернення позики, додержана письмова форма договору, договір підписаний власноруч ОСОБА_2 , надання позики відповідачці підтверджується розпискою, яка теж підписана неї власноруч.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачці судом були роз`ясненні вимоги ст.ст.103,109 ЦПК України, а саме: право відповідача заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи у випадку, коли відповідач заявляє про не підписання ним правочину, внаслідок порушення умов якого і присуджується стягнення коштів, про що остання підтвердила письмово. Від проведення вказаної експертизи відповідачка відмовилась, наслідки відмови судом роз`яснені (а.с.145).

З огляду на вищевикладене, доводи апелянта стосовно не вірного встановлення судом характеру спірних правовідносин, що виникли фактично з виконання договору оренди, що був укладений між відповідачкою та ФГ « ДЖАЛ», суд уважає необґрунтованими.

Судом надана оцінка факту існування між ФГ « ДЖАЛ» та ОСОБА_2 правовідносин з договору оренди земельної ділянки :02:000:0788 , власником якої є остання ( а.с. 74 76) та встановлено, що спірні правовідносини виникли з Договору, що був укладений між ОСОБА_2 та фізичною особою ОСОБА_3 .

Посилання відповідачки на зміст листа голови ФГ « ДЖАЛ» Добриці П.В. про відмову у розірванні договору оренди, оскільки в неї існує заборгованість перед ФГ « ДЖАЛ» ( а.с.33) зазначеного висновку не спростовує.

В матеріалах справи відсутні дані про оспорювання ОСОБА_2 . Договору з причин його фіктивності або вчинення під впливом тяжких обставин ( нестабільність соціально економічної і політичної ситуації нпа ринку оренди землі).

Доводи апелянта стосовно укладення аналогічних договорів позики з іншими особами, судовою колегією спростовуються, оскільки апелянтом не надано належних доказів та рішень судів, які набрали законної сили, стосовно незаконних дій відповідача по справі, сам факт укладення з іншими особами аналогічних договорів не має сили доказу по цій справі.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Разом з тим, у частині першій статті 1050 ЦК України встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, частинами 1-2 статті 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Оскільки наявні в матеріалах справи докази не містять належних та допустимих доказів на підтвердження виконання відповідачкою зобов`язань за Договором, судова колегія погоджується з висновком суду про наявність підстав для стягнення суми боргу у розмірі 50000 грн та стягнення з відповідачки трьох відсотків річних та інфляційних витрат, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України. Разом з тим, суд апеляційної інстанції не може погодитися з визначеним судом періодом стягнення та як наслідок визначеним судом стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат.

Судовою колегією вбачається, що згідно договору позики від 28.08.2013 між сторонами узгоджено строк повернення суми у розмірі 50 000 грн до 31.12.2018, однак судом першої інстанції цей факт не врахований, та стягнено з відповідачки три відсотки річних та інфляційні витрати за період, який зазначає позивач, а саме з 02.01.2018 по 14.07.2020.

Посилання позивача, при визначенні вищезазначеного періоду на строк повернення коштів встановлений в розписці до 01.01.2018 є безпідставним, оскільки розписка є лише підтвердженням передачі коштів, відповідно до договору позики, отже строк установлений в договорі позики є первинним, відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України.

З огляду на вищевикладене, судова колегія уважає необхідним стягнути з відповідачки три проценти річних за період з 31.12.2018 по 14.07.2020 в розмірі 2305, 48 грн. та інфляційні витрати за період 31.12.2018 по 14.07.2020 в розмірі 3 073,81 грн.( з розрахунку на період прострочення грошового зобов`язання 562 дня ).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до п. 4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є .порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на те, що рішення суду ухвалене без додержання норм процесуального права, судова колегія вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду змінити в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат, позов в цій частині задовольнити частково та стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми за період з 31.12.2018 по 14.07.2020 в розмірі 2305, 48 грн. та інфляційні витрати за період 31.12.2018 по 14.07.2020 в розмірі 3 073,81 грн., а всього стягнути 5 379 грн

Відповідно до ч.ч. 1,10, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При ухваленні рішення суду з відповідача стягнуто судовий збір в розмірі 840 грн. 00 коп., враховуючи часткове задоволення вимог позивача ( 90%) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 756. 80 грн.

При подачі апеляційної скарги відповідач сплатив 1290 грн. судового збору, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги ( 10% ) з позивача а користь відповідачки підлягає стягненню 129 грн..

Тому з урахуванням взаємозаліку з відповідачки , як на сторону на яку покладено більшу суму судових витрат, на користь позивача належить стягнути різницю між сумою судового збору , що дорівнює 627. 80 грн ( 756. 80 129 = 627.80 ) .

Керуючись ст.ст.367, 368, 369, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382-384, 389,390 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 02 червня 2021 року змінити в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат та судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат від простроченої суми боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 5 379 ( п`ять тисяч триста сімдесят дев`ять) гривень 29 ( двадцять дев`ять) копійок, що складаються з трьох процентів річних в розмірі 2305 грн 48 коп. та інфляційних витрат в розмірі 3073 ( три тисячі сімдесят три ) грн 81 коп від простроченої суми боргу за період з 31 грудня 2018 року по 14 липня 2020 року .

Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , витрати по оплаті судового збору в сумі 627 (шістсот двадцять сім ) грн 80 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук