МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 471/511/14-ц
Провадження № 22-ц/812/1790/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 13 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гукової І.Б., в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Братської селищної ради Братського району Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 18.03.2014 року орган опіки та піклування Братської районної державної адміністрації розглянув питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановлено, що ОСОБА_3 має малолітнього сина ОСОБА_4 та малолітню дочку ОСОБА_5 , які проживають разом з мамою ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 та перебувають на її утриманні, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов. Участь у вихованні дітей приймає лише мати ОСОБА_1 .

Відповідно до характеристики навчального закладу Братської ЗОШ І-ІІІ ступенів ОСОБА_4 , 2007 року народження повністю перебуває на утриманні матері, тобто батько участі у вихованні сина не приймає.

Відповідно до характеристики Братського дошкільного навчального закладу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повністю перебуває на утриманні матері, тобто батько участі у вихованні дочки не приймає.

ОСОБА_3 згідно інформації Братської селищної ради Братського району Миколаївської області на території селища не проживає з 2012 року і місце його перебування на теперішній час невідоме. Протягом останніх двох років відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства. Він самоусунувся від будь-якого спілкування з дітьми та їх виховання і утримання.

Отже, згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав органу опіки і піклування від 18.03.2014 року за № 01-16/399 ОСОБА_3 вважається таким, що ухиляється від обов`язку по вихованню своїх малолітніх дітей, він не проявляє батьківської турботи до них, матеріальної допомоги не надає.

Враховуючи вищевикладене, згідно п. 2, ч. 1, ст. 164 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування Братської районної державної адміністрації в своєму висновку зазначив, що вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований, АДРЕСА_2 відносно малолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачка вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, що виражається, зокрема, у тому, що він не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, а саме: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей; не спілкується з дітьми взагалі, що порушує нормальне самоусвідомлення дітей; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти.

Також позивачка вказує, що діти проживають з нею, увесь цей час вона виховує їх самостійно, створює їм належні умови виховання, утримує їх, купує одяг, взуття та інші речі, необхідні для нормального розвитку дітей, забезпечує навчання.

Таким чином, батько свідомо нехтує своїми обов`язками щодо виховання своїх дітей.

На підставі викладеного, просила позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Братського районного суду Миколаївської області 16.06.2014 року позов ОСОБА_1 було задоволено та позбавлено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

16.10.2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Братського районного суду Миколаївської області 16.06.2014 року.

Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 06.12.2019 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Братського районного суду Миколаївської області від 16 червня 2014 року у справі № 471/511/14-ц було задоволено, а рішення Братського районного суду Миколаївської області від 16 червня 2014 року у справі № 471/511/14-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Братської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - скасовано.

Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 01.06.2021 року було замінено третю особу Орган опіки та піклування Братської районної державної адміністрації на Орган опіки та піклування Братської селищної ради Братського району Миколаївської області.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 13 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Братської селищної ради Братського району Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду від 13 липня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі зазначає, що в основу свого рішення суд першої інстанції поклав ту підставу, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні наслідки як для батьків, так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, а цього начебто позивачем доведено не було і такі обставини в суді не підтвердились.

Проте, на думку позивачки суд першої інстанції не врахував, що відповідач звернувся з заявою про перегляд заочного рішення суду від 16 червня 2014 року, яким його було позбавлено батьківських прав, лише 11 жовтня 2019 року, і підставою для цього фактично стало те, що 11 червня 2019 року постановою начальника Братського районного відділу ДВС через заборгованість по аліментам понад три роки з відповідача було стягнуто штраф на користь держави в розмірі 37392 грн, а також накладено арешти на майно, рахунки та обмежено у праві керування транспортними засобами.

Крім цього вказує, що в жовтні 2019 року вона звернулась до Братського районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по аліментам, яка станом на 01.09.2019 року становила 105112,62 грн.

А тому звернення відповідача до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 16.06.2014 року, фактично було способом захисту від сплати заборгованості по аліментам, і про це можна судити з того, що особисто ОСОБА_3 не сприяв скорішому розгляду справи про позбавлення батьківських прав, і після закриття провадження по заборгованості по аліментам не з`являвся в судові засідання по справі про позбавлення батьківських справ.

За два роки, що справа перебувала в провадженні суду, особисто ОСОБА_3 лише двічі був присутній в судових засіданнях. Через його невиконання вимог надати документи органу опіки і піклування, неможливо було довгий час винести висновок про доцільність або недоцільність позбавлення його батьківських прав.

На засідання органу опіки та піклування, де вирішувалось вказане питання, про які він неодноразово повідомлявся, ОСОБА_3 так і не з`явився.

За ці два роки батько, так і не бачився з дітьми, так і не спілкувався, так і не цікавився ними, що на думку позивачки свідчить про те, що він не змінив і не змінить свою поведінку в кращу сторону, що це є прямим нехтуванням своїми батьківськими обов`язками.

Також апелянт зазначає, що в судовому засіданні на запитання, чи хтось чинив йому перешкоди у спілкуванні з дітьми, відповідач стверджував, що ніяких перешкод йому не чинили.

Починаючи з 2012 року ОСОБА_3 взагалі не спілкувався з дітьми, не цікавився ними, їх інтересами, їх здоров`ям, ухилявся від сплати аліментів, адже заборгованість і виникла саме з 2012 року. Заборгованість ним так, в повному обсязі сплачена і не була, а сплачена лише частково одною сумою, бо позивачка розуміла, що по іншому грошей не побачить - з 105 тисяч грн. боргу фактично відповідач сплатив тільки - 35 тисяч грн. І вже знову в цьому році виникла заборгованість по аліментам.

Крім того, вказує, що після ухвалення рішення суду минув вже місяць, проте відповідач так не разу не виявив бажання побачитись з дітьми, поспілкуватися з ними, не зателефонував їм, він знову як і завжди просто пропав з їх життя. Фактично така його поведінка і спонукала звернутися до суду з апеляційною скаргою, майже в останні дні, бо позивачка чекала, що відповідач хоч якимось чином стане батьком для дітей не лише в свідоцтвах про їх народження.

Також зазначає, що суд першої інстанції не приділив уваги поясненням дітей, які вказали, що взагалі не пам`ятають батька, а ОСОБА_5 навіть при обговоренні сім`ї не згадує, що може бути такий член сім`ї як батько (про що сказала дитячий психолог зі школи). Діти вказували, що батько ніколи не намагався з ними спілкуватись, хоча з деякими родичами по батьковій лінії вони спілкуються, бувають у них в гостях.

Незважаючи на практику судів, на яку посилається суд першої інстанції в своєму рішенні, апелянт вважає, що при розгляді кожної окремої справи необхідно мати індивідуальний підхід і керуватися і нормами законодавства, і обставинами справи.

Винною поведінкою при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав повинна кваліфікуватись виключно відсутність протягом тривалого часу будь-яких дій по відношенню дитини того з батьків, прав якого необхідно позбавити.

Відповідач не намагався спілкуватися з дітьми протягом дев`яти років. Нікуди не звертався за ймовірним захистом своїх прав щодо перешкод у спілкуванні з дітьми.

Крім того, вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги висновок органу опіки та піклування, бо він начебто не містить обґрунтування, але ж чому тоді суд не попросив надати документи, які стали підставою для такого висновку, якщо суду не все було зрозуміло, адже до заяви про винесення такого висновку до органу опіки та піклування подається певний пакет документів (акти обстеження, довідки-характеристики з місця проживання, навчання, лікарні і т.д.).

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду підлягає зміні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Так, судом було встановлено, що ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживають разом з мамою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та перебувають на її утриманні, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов.

Відповідно до характеристики навчального закладу Братської ЗОШ І-ПІ ступенів ОСОБА_4 , 2007 року народження повністю перебуває на утриманні матері, тобто батько участі у вихованні сина не приймає.

Відповідно до характеристики Братського дошкільного навчального закладу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повністю перебуває на утриманні матері, тобто батько участі у вихованні дочки не приймає.

Висновком органу опіки та піклування Братської РДА від 18.03.2014 року визнано доцільним позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 по відношенню до неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Висновком органу опіки та піклування Братської селищної ради від 18.06.2021 року визнано доцільним позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 по відношенню до неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно з актом обстеження умов проживання ОСОБА_3 від 27.04.2021 року, умови проживання відповідача добрі, будинок газифікований, є санвузол, гаряче та холодне водопостачання, наявні всі предмети побуту, санітарний стан відповідає нормі.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_8 , яка є тіткою позивачки, пояснила, що батько з дітьми не спілкується, допомоги не надає. За період з 2020 року по 2021 рік відносини батька з дітьми не змінилися.

Свідок ОСОБА_9 під час судового засідання суду показала, що відповідача бачила останній раз коли доньці ОСОБА_5 було 1 рік, діти про батька мови не ведуть.

З пояснень дітей вбачається, що останні батька не пам`ятають, не спілкуються з ним та давно не бачили.

Проаналізувавши встановлені зазначені обставини у справі, суд дійшов висновку, що позивачкою та її представником не доведено, що поведінка відповідача відносно дітей є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини.

При цьому суд виходив з того, що пояснення свідків в більшій мірі є їх особистими судженнями щодо обставин справи, тому що інформацію про обставини відносин між сторонами вони дізнавалась зі слів позивачки. Тому суд критично оцінив такі покази, як такі, що мають особисту зацікавленість свідків у вирішенні спору, оскільки ОСОБА_8 є родичкою позивачки, а ОСОБА_9 - близькою подругою.

Проаналізувавши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав не забезпечуватиме інтересів самих дітей, оскільки позивачка та її представник не довели та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення батька батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дітей, а також, що неналежне виконання батьком його батьківських обов`язків створило загрозу життю дітей чи інші тяжкі наслідки, про що суду не надано жодного доказу. Зауваження щодо того, що відповідач не надає згоду на виїзд дітей за кордон не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки існують інші способи вирішення цього питання, як то звернення до суду із відповідним позовом, отримання висновку органу опіки та піклування, тощо.

Висновок органу опіки та піклування судом першої інстанції не прийнято до уваги, оскільки він має бути обґрунтованим і не суперечити інтересам дітей, свідчити про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дітей.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважав за необхідне у позові відмовити повністю.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі "Мамчур проти України" (заява N 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

З урахуванням зазначеного апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідача, є обґрунтованим, оскільки необхідність застосування саме такого виняткового заходу за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, яке б було законною підставою саме для позбавлення її батьківських прав відносно малолітніх дітей, позивачем не надано.

З метою захисту якнайкращих інтересів дітей апеляційний суд визнає за доцільне збереження їх зв`язків із батьком, який заперечує проти позбавлення батьківських прав, що свідчити про його інтерес до дітей, та намір відновити відносини з дітьми, а також з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Щодо посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, слід зазначити, що відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування.

Як убачається зі змісту рішення суду, судом був досліджений висновок органу опіки та піклування, якому був наданий аналіз у сукупності з іншими доказами у справі, що є правом суду. При цьому суд обґрунтовано з урахуванням конкретних обставин справи відступив від висновку органу опіки та піклування, в якому, зокрема, зазначено і інформацію стосовно батька дітей, а саме те, що відповідач з 24.06.2019р. працює на посаді водія навантажувача відділу складування в ТОВ «Автодистриб» та проживає в АДРЕСА_3 , що згідно довідки Братського районного ВДВС Південного міжрегіонального управління юстиції МЮ (м. Одеса) від 13.05.2021р. ним з листопада 2020р. по квітень 2021р. згідно виконавчого листа № 2/1405/194 від 03.05. 20121р., виданого Братським районним судом сплачено на утримання дітей 13237,32грн., що згідно актому обстеження від 27.04.2021р. представниками служби у справах дітей Подільської районної в м. Києві держадміністрації встановлено, що відповідач проживає в будинку з цивільною дружиною, в якому створені необхідні матеріально-побутові умови проживання родини, яка не свідчить про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Посилання позивачки на те, що діти впродовж дев`яти років проживають разом із матір`ю та не бачяться із відповідачем не є підставою для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом наявної заборгованості за аліментами суд не бере до уваги, оскільки наявність такої заборгованості не є підставою для позбавлення особи батьківських прав. Для вирішення спору з цього приводу існує інший встановлений законом порядок, яким згідно змісту апеляційної скарги позивачка вже скористалася.

Правильно суд також зазначив, що посилання позивачки на те, що відповідач не надає згоду на виїзд дітей за кордон не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки існують інші, передбачені діючим законодавством способи вирішення цього питання.

Разом з тим апеляційний суд вважає за необхідне попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей.

Необхідність такого заходу на думку апеляційного суду пов`язана з тим, що відповідач тривалий час не приймає активної участі у спілкуванні з дітьми, що свідчать про те, що відповідач недостатньо сумлінно відноситься до виконання ним батьківських обов`язків щодо виховання дітей.

У разі небажання відповідача в подальшому змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, позивачка не позбавлений права повторно звернутися до суду із аналогічним позовом.

За таких обставин, судове рішення слід змінити, доповнивши його попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та покладанням на орган опіки та піклування Братської селищної ради Братського району Миколаївської області контролю за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків, відносно зазначених неповнолітніх дітей.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не впливають на законність ухваленого судового рішення, а зводяться до незгоди з ним та частково відтворюють позовні вимоги, а частково направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку в межах наданих йому законом повноважень, а тому не є підставою для скасування рішення суду.

В той же час суд вважає необхідним при прийнятті остаточного рішення у справі вийти за межі апеляційної скарги у зв`язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права в частині не застосування до відповідача попередження про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей та покладанням на орган опіки та піклування Братської селищної ради Братського району Миколаївської області контролю за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків, відносно його неповнолітніх дітей.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 13 липня 2021 року змінити, доповнивши його наступним.

Попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Покласти на орган опіки та піклування Братської селищної ради Братського району Миколаївської області контроль за виконанням ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків, відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2021 року