КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Бусик О.Л.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Савченка С.І.,Верланова С.М.

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 року у справі за позовом акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, державний нотаріус Вільногарської державної нотаріальної контори Канюга Ольга Василівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Корольов Вадим Вячеславович, товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У серпні 2020 року акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі -АТ «ОТП Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О., державний нотаріус Вільногарської державної нотаріальної контори Канюга О.В., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Корольов В.В., товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») - про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 14 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 80 000 доларів США.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору Банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 року (справа № 2-294/10) позов ПАТ «ОТП Банк» залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2011 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 року в частині відмови ПАТ «ОТП Банк» у задоволенні позову скасовано. Позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 606054,56 грн, що еквівалентно 78419,15 доларам США, 82817,07 грн, що еквівалентно 10715,94 доларам США процентів за користування кредитом, 102891,05 грн пені та 75 грн штрафу, 2550 грн витрат на сплату судового збору, 240 грн витрат на сплату інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи (далі - ІТЗ).

Судом 08 квітня 2011 року видано виконавчий лист №2-294/10 про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором та пред`явлено Банком до примусового виконання.

Між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 28 травня 2010 року укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого Банк має право вчиняти від свого імені, але на рахунок ТОВ «ОТП Факторинг Україна» правочини, пов`язані з обслуговуванням кредитного портфелю, включаючи, але не обмежуючи проведенням претензійної роботи, ініціювання судового провадження та представлення інтересів третьої особи в суді, а також вчиняти дії, необхідні для обслуговування кредитного портфелю.

В межах виконавчого провадження №61020172 державним виконавцем 20 січня 2020року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження, якою було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2 .

Згідно листа приватного виконавця виконавчого округу Корольова В.В. від 24 липня 2020 року №1272 АТ «ОТП Банк» дізналось, що ОСОБА_2 29 квітня 2020 року відчужив ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., належне йому нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою уважати, що зазначений правочин здійснено виключно з подальшою метою та умислом ухилення від виконання зобов`язання за рішенням суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, вищезазначений договір купівлі-продажу вчинено з метою ухилення від виконання судового рішення про стягнення коштів, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власностіна нерухоме майно (стаття 234 ЦК України).

Ураховуючи викладене, АТ «ОТП Банк» просило суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з №1 по №8 (групи приміщень №220), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 29 квітня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрований в реєстрі №121 та в порядку застосування наслідків недійсності правочину скасувати державну реєстрацію права власності на нежилі приміщення №1 та №8 (групи приміщень 220), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішити питання розподілу судових витрат.

Від представника позивача 07 жовтня 2020 року надійшло клопотання про прийняття до розгляду позовної заяви в новій редакції.

Так, у позовній заяві в новій редакції, представник позивача указує на те, що відповідно до статті 461 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України.

Згідно з п. 81 ст. 49 цього Закону нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників.

Отже, під час посвідчення будь-яких правочинів щодо відчуження рухомого або нерухомого майна наявність відомостей про власника майна (відчужувача) в Єдиному реєстрі боржників є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідно до частини 4 статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Таким чином, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О., посвідчивши 29 квітня 2020 року правочин з відчуження спірного майна, діяв всупереч пунктів 1 та 81 статті 49 Закону № 3425-XII, тому спірний правочин повинен бути визнаний недійсним.

Крім того, державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Канюгою О.В. 28 квітня 2020 року (тобто за день до вчинення спірного правочину купівлі-продажу нежитлових приміщень) було безпідставно та протизаконно припинено дію запису про обтяження №35111876 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та дію запису про обтяження №15401171 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в той час як рішення суду для забезпечення виконання якого було накладено арешт на майно ОСОБА_2 не виконано, примусове виконання цього рішення суду триває, приватний виконавець Корольов В.В. не скасовував дію накладеного арешту на нерухоме майно боржника й на сьогодні докази належного виконання рішення суду відсутні.

Ураховуючи те, що спірні нежилі приміщення відчужені за наявності запису стосовно ОСОБА_2 як боржника в Єдиному реєстрі боржників, тому укладений договір купівлі-продажу належного йому нерухомого майна від 29 квітня 2020 року є недійсним з підстав недотримання в момент вчинення цього правочину вимог ч. 4 ст. 9 Закону № 1404-VIII.

Відповідач ОСОБА_2 22 жовтня 2020 року подав відзив на позовну заяву, в якому він указує на те, що в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29 квітня 2020 року позов визнає. Що стосується стягнення з нього судових витрат, то вимоги в цій частині до нього є безпідставними, оскільки він не укладав спірний договір купівлі-продажу. Так, невідомими особами, без його згоди було укладено від його імені спірний договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. Внаслідок чого право власності на належне ОСОБА_2 нерухоме майно перейшло до ОСОБА_1

ОСОБА_2 зазначив , що 21 серпня 2020 року він звернувся до Шевченківського УП ГУНП у місті Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо незаконного заволодіння та відчуження його майна. За вказаною заявою було відкрито кримінальне провадження №0006017 за фактом вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 190 КК України.

Ураховуючи наведене, відповідач просив задовольнити позов в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29 квітня 2020 року.

Від приватного виконавця Корольова В.В. 14 грудня 2020 року надійшла заява, в якій ОСОБА_3 підтримує позовну заяву та просить її задовольнити. При цьому вказує, що будь-яке майно чи грошові кошти, за рахунок яких можливо було б задовольнити вимоги АТ «ОТП Банк» у виконавчому провадженні №1020172 від 20 січня 2020 року відсутні, що підтверджується наданими до цього клопотання копіями відповідей на запит приватного виконавця.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з №1 по №8 (групи приміщень №220), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 29 квітня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем, зареєстрований в реєстрі №121.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «ОТП Банк» витрати з оплати судового збору в сумі 1051 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «ОТП Банк» витрати з оплати судового збору в сумі 1051 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права , ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі зазначив , що суд неповно з`ясував обставини , що мають значення для вирішення справи . Так, суд не взяв до уваги , що позивач не надав суду будь-яких належних і допустимих доказів ,що договір є недійсним , не виконаним та порушує майнові права позивача .

Інші учасники справи апеляційні скарги не подавали .

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони та їх представники були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 03 серпня 2021 року, 09 вересня 2021 року , 07 жовтня 2021 року.

Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило.

Апелянт ОСОБА_1 , інші сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи у суді апеляційної інстанції

Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності . Представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Лукошкіна Ю.Ю., повідомлена належним чином про день та час розгляду справи . Будь - яких заяв про відкладення розгляду справи від адвоката Лукошкіної Ю.Ю. станом на 07 жовтня 2021 року до апеляційного суду не надходило , а тому відсутні підстави вважати її неявку поважною.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 80 000 доларів США.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 року (справа № 2-294/10) позов ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2011 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 року в частині відмови ПАТ «ОТП Банк» в задоволенні позову скасовано. Позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 60054,56 грн, що еквівалентно 78419,15 доларам США, 82817,07 грн, що еквівалентно 10715,94 доларам США процентів за користування кредитом, 102891,05 грн пені та 75 грн штрафу, 2550 грн витрат на сплату судового збору, 240 грн витрат на сплату ІТЗ.

Печерським районним судом м. Києва 08 квітня 2011 року позивачу видано виконавчий лист №2-294/10 про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором та пред`явлено Банком до примусового виконання.

Між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 28 травня 2010 року укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого Банк має право вчиняти від свого імені, але на рахунок ТОВ «ОТП Факторинг Україна» правочини, пов`язані з обслуговуванням кредитного портфелю, включаючи але не обмежуючи проведенням претензійної роботи, ініціювання судового провадження та представлення інтересів третьої особи в суді, а також вчиняти дії, необхідні для обслуговування кредитного портфелю.

Відповідач ОСОБА_2 18 квітня 2017 року отримав паспорт № НОМЕР_1 , орган, що видав паспорт НОМЕР_2 .

В межах виконавчого провадження №61020172 державним виконавцем 20 січня 2020 року прийнято постанови про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження, якою було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2 .

Договір купівлі-продажу нежилих приміщень № 1 та №8 ( групи приміщень № 220) що розташовані за адресою : АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено 29 квітня 2020 року , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою ВО. за № 121 ( т.1 а.с. 23-24)

Згідно із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_2 від 23 липня 2020 року вбачається, що 28 квітня 2020 року нотаріус Канюга О.В. (Вільногірська державна нотаріальна контора, Вільногірський міський нотаріальний округ) припинила обтяження та заборону, накладені на боржника ОСОБА_2 , в тому числі накладені приватним виконавцем Корольовим В.В. (номер запису про обтяження 35111876 (спеціальний розділ) Дата, час державної реєстрації 21 січня 2020 року).

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. 29 квітня 2020 року припинив право власності на майно боржника ОСОБА_2 (паспорт громадянина України, серія та номер НОМЕР_3 , виданий 06 березня 2002 року, видавник РУ ГУ МВС України в м. Києві) (нежилі приміщення №1 та №8, групи приміщень №220) (літ А), за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрував право власності за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 121, виданий 29 квітня 2020 року (витяг з реєстру права власності №207888968 від 29 квітня 2020 року).

Згідно із відповіддю адвоката Весніна С.О., що діє в інтересах державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори Канюги О.В. на запит приватного виконавця Корольова В.В. від 07 вересня 2020 року №1514, нотаріус Канюга О.В. як спеціальний суб`єкт реєстраційних дій, не вчиняла реєстраційних дій, які від її імені були здійснені невідомими особами, в тому числі 28 квітня 2020 року (про які йдеться мова у запиті), а сама стала потерпілою від протиправних дій невстановлених осіб, які здійснили ці дії, шляхом несанкціонованого втручання від її імені до державних реєстрів, дистанційно скориставшись її особистим ключем електронного цифрового підпису, про що 18 травня 2020 року нотаріусом було зроблено відповідне повідомлення про злочин до правоохоронних органів (номер кримінального провадження №0000175).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначене право кожної особи на захист свого порушеного цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду із позовом, Банк вказує на те, що порушені його права як особи, в інтересах якої накладено арешт на майно ОСОБА_2 .

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 461 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України.

Згідно з п. 81 ст. 49 цього Закону нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників.

Отже, під час посвідчення будь-яких правочинів щодо відчуження рухомого або нерухомого майна наявність відомостей про власника майна (відчужувача) в Єдиному реєстрі боржників є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України « Про виконавче провадження« державні органи, органи місцевого самоврядування, нотаріуси, інші суб`єкти при здійсненні ними владних управлінських функцій відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, у разі звернення особи за вчиненням певної дії щодо майна, що належить боржнику, який внесений до Єдиного реєстру боржників, зобов`язані не пізніше наступного робочого дня повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про майно, щодо якого звернулася така особа. Банки у разі відкриття рахунку на ім`я фізичної особи, внесеної до Єдиного реєстру боржників, у тому числі через відокремлені підрозділи банку, або закриття рахунку такою особою зобов`язані у день відкриття або закриття рахунку повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня отримання повідомлення зобов`язаний прийняти рішення про накладення арешту на майно та (або) на кошти на рахунках боржника в банках у порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, крім випадку, коли на таке майно арешт уже накладено з тих самих підстав.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Як установлено судом, підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу є недодержання під час його укладання вимог частини першої статті 203 ЦК України, оскільки нотаріус під час посвідчення спірного правочину порушив пункти 1 та 81 Закону України « Про нотаріат» .

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 319 ЦК України).

Згідно зі статями 321, 386 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідач ОСОБА_2 , визнавши позов в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу , вказував на те, що договір купівлі-продажу не укладав, в момент укладення цього правочину він знаходився за межами м. Києва, оскільки проживає в іншому місці. Про вчинення кримінального правопорушення він заявив до правоохоронних органів.

Судом першої інстанції встановлено , що рішення суду про стягнення заборгованості із ОСОБА_2 , для забезпечення виконання якого було накладено арешт на майно ОСОБА_2 , не виконано, примусове виконання цього рішення суду триває, приватний виконавець Корольов В.В. не скасовував дію накладеного арешту на нерухоме майно боржника.

Ураховуючи визнання позову ОСОБА_2 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29 квітня 2020 року та те, що внаслідок укладення цього договору стягувач у виконавчому провадженні позбавлений можливості отримати задоволення своїх вимог на виконання судового рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним укладеного 29 квітня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу нежитлових приміщення №1 та №8, (група приміщань №220 ) за адресою: АДРЕСА_1 .

Частинами першою та четвертою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані права і обтяження, суб`єктів прав, об`єкти нерухомого майна, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав (частина перша статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до частини другої статті 26 цього Закону у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

За таких обставин, підстави для скасування державної реєстрації, в порядку застосування наслідків недійсності правочину, права власності на нежилі приміщення №1 та №8 (групи приміщень 220), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , проведену на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрованого в реєстрі №121, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину , що суд першої інстанції не взяв до уваги докази надані відповідачем ОСОБА_1 на спростування доводів позивача були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди апелянта із висновком суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи. Із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам висловленим в суді першої інстанції , яким судом надана належна оцінка, що свідчить про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача.

При цьому судом апеляційної інстанції враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , суд ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 13 жовтня 2021 року.

Головуючий

Судді