Ухвала

20 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 753/918/17

провадження № 61-16695ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про виділ частки майна в натурі та стягнення грошової компенсації вартості частки майна; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення витрат на оплату житлово-комунальних послуг,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням уточнень, просила:

- виділити їй частку в натурі із майна спільної сумісної власності - квартири АДРЕСА_1 , а саме: житлової кімнати, площею 12 кв.м з балконом площею 1,96 кв.м, у спільному користуванні залишити кухню, коридор, вбиральню, ванну та лоджію;

- стягнути із ОСОБА_2 на свою користь 48 446,79 грн компенсації вартості 1,97 кв.м.

В обґрунтування позову зазначала, що їй належить 1/3 частина вказаної квартири, а відповідачу - її братові, 2/3 частини.

Загальна площа квартири складає 78,90 кв.м, житлова 41,42 кв.м, квартира має три кімнати площею відповідно 12 кв.м, 11,9 кв.м та 18 кв.м. Вона проживає і користується кімнатою 12 кв.м, інші кімнати займають відповідач та ОСОБА_3 (матір сторін).

Оскільки між ними виникають сварки з приводу плати за житлово-комунальні послуги, брат та мати чинять різного роду перешкоди у здійсненні права власності, звернулась до суду із указаним позовом.

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути із ОСОБА_1 25 723,18 грн витрат на житлово-комунальні послуги та утримання квартири.

В обґрунтування позову зазначав, що у квартирі зареєстровані сторони, третя особа, а також його дочка - ОСОБА_4 , 2004 року народження, проте з 2008 року він проживає за іншою адресою у гуртожитку, але навідується у цю квартиру з метою підтримання її у належному стані.

Вказував, що ОСОБА_1 з дочкою фактично займають кімнату площею 12 кв.м, через яку відбувається доступ до балкону площею 1,96 кв.м.

З 2014 року між співвласниками виникають конфлікти з приводу внесення плати за житлово-комунальні послуги, у зв`язку із тим, що з 2008 року ОСОБА_1 не приймає участі у таких витратах. Зазначає, що всі витрати несе він особисто.

З урахуванням викладеного просив стягнути із ОСОБА_1 :

- 11 150,57 грн (33%) витрат на опалення та утримання;

- 3740,38 грн (50%) витрат на водопостачання/водовідведення;

- 7 984,08 грн (50%) витрат на електроенергію;

- 2 848,16 грн (50%) послуг телефону та телебачення, а всього 25 723,18 грн, що нараховані за період з січня 2014 року по грудень 2018 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнено із ОСОБА_1 за комунальні послуги, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території - 21 702,05 грн, а також за послуги телебачення - 1 385,50 грн.

У задоволенні іншої частини зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що споживачі послуг несуть обов`язок із здійснення плати за них. Установивши, що такі витрати були понесені ОСОБА_2 особисто, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог (окрім послуг телефонного зв`язку), урахувавши заяву ОСОБА_1 про застосування наслідків пропуску позовної давності. Суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_2 за період з липня 2014 року по грудень 2018 року здійснено оплату послуг з утримання будинків та прибудинкової території і централізованого опалення на загальну суму 31 486,79 грн, відтак із ОСОБА_1 підлягає стягненню 1/3 частина цих витрат, а саме 10 390,64 грн, що відповідає розміру частки у праві спільної часткової власності на квартиру. В частині відшкодування витрат за холодне та гаряче водопостачання, водовідведення та електроенергію суд ухвалив стягнути 1/2 частину понесених ОСОБА_2 витрат за ці послуги, що становить 11 311,41 грн, мотивуючи тим, що такі витрати повинні відшкодовуватись особами, які фактично цими послугами користуються. Окрім того, суд вказав, що відшкодуванню підлягає 1/2 частина сплачених коштів за користування послугами телебачення в розмірі 1 385,50 грн, ураховуючи, що ОСОБА_1 не заперечувала факт користування цією послугою. У частині стягнення витрат за послуги телефону, суд виходив з недоведенності користування послугами стаціонарного телефону ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

За результатами перегляду рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

13 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є вимоги про виділ частки майна в натурі, стягнення грошової компенсації вартості частки майна у розмірі 48 446,79 грн, витрат на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 25 723,18 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 250 = 567 500 грн).

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Верховний Суд вважає, що ця справа є малозначною в силу своїх властивостей, при цьому суд врахував предмет позову та характер правовідносин, у яких виник спір.

При цьому, Верховним Судом взято до уваги те, що заявником оскаржується судове рішення лише в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 23 087,55 грн.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, та касаційна скарга не містить посилання на передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про виділ частки майна в натурі та стягнення грошової компенсації вартості частки майна; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення витрат на оплату житлово-комунальних послуг відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик