ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2021 року м. Чернівці

справа № 726/349/21

провадження №22-ц/822/792/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н.К.

суддів: Литвинюк І.М., Одинака О.О.

секретар Герман Я.І.

за участю: представника позивача Баланецького О.Д. , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Чернівецької міської ради до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 03 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Проскурняка І.Г.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року Чернівецька міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_3 є власником 26/100 частини нежитлових приміщень, які розташовані по АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 13 серпня 2002 року №2-3785.

Надалі на підставі рішення Чернівецької міської ради від 01 листопада 2002 року №103 між Чернівецькою міською радою та відповідачем було укладено договір оренди землі від 02 квітня 2003 року ВАЕ №677438, відповідно до якого ОСОБА_3 передано в оренду земельну ділянку площею 0,7769 га, що розташована по АДРЕСА_1 , строком до 13 грудня 2012 року.

Як вбачається з витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 18 квітня 2008 року №1554, орендованій земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :65:003:0029.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 травня 2020 року №209754852 на підставі рішення суду від 11 грудня 2008 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на будівлю літ. «Б» - складські приміщення, магазин промислових товарів та офіси загальною площею 5253,10 кв.м. Дата реєстрації 29 грудня 2008 року.

Після закінчення дії договору оренди землі (13 грудня 2012 року) та не укладенням додаткового договору про поновлення терміну оренди землі, Чернівецькою міською радою прийнято рішення від 01 грудня 2014 року №1421, яким визнано таким, що втратило чинність рішення про передачу земельної ділянки в оренду та припинено договір оренди землі.

Як вбачається з витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, який виданий відділом Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області від 19 серпня 2019 року №1160, зазначена вище земельна ділянка, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 з кадастровим номером :65:003:0029 є сформованою. Нормативно грошова оцінка земельної ділянки площею 0,7769 га. складає 15 672 637 гривень.

Вважала, що відповідач своєю протиправною поведінкою, яка виразилась у використанні земельної ділянки без укладення договору оренди (права користування), позбавив власника земельної ділянки, а саме Чернівецьку міську раду права отримати дохід у розмірі орендної плати, внаслідок чого до місцевого бюджету не надійшли кошти за користування земельною ділянкою.

23 серпня 2019 року Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради було спрямовано землекористувачу листа від №04/01-08/3-04/4/2417 з пропозицією сплатити кошти за використання земельної ділянки, однак вказана вимога залишилась не виконаною.

Як вбачається із розрахунку безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю та додатку до нього, які здійснені департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради, недоотримана Чернівецькою міською радою, сума орендної плати за фактичне користування відповідачем земельною ділянкою за період з 01 червня 2017 року по 31 травня 2020 року становить 931 232,63 гривень.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь Чернівецької міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 931 232,63 гривень. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 03 червня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Чернівецької міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 931 232,63 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Чернівецької міської ради судовий збір у розмірі 13 968 гривень 49 копійок.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач набувши право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, яка належить Чернівецькій міській раді належним чином у встановленому законодавством порядку не оформив додаткового договору про поновлення терміну оренди земельної ділянки, отже використовував земельну ділянку без виникнення права власності або права користування, тому позовні вимоги про стягнення з нього безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 931 232,63 гривень підлягають задоволенню.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дане рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Стягнути з позивача судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції кваліфікуючи спірні правовідносини за статтею 121 ЦК України та задовольняючи позов, повинен був застосувати та перевірити відповідність спірної земельної ділянки статті 79-1 ЗК України та положенням Закону України «Про Державний земельний кадастр».

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, який судом першої інстанції взято за основу в оскаржуваному рішенні, не містить відомостей про конфігурацію земельної ділянки, що унеможливлює встановити, яку саме частину земельної ділянки займає нежитлове приміщення відповідача, а також відсутні відомості про реєстрацію права власності на земельну ділянку, що унеможливлює встановити до якої саме власності вона відноситься, державної чи комунальної.

Судом першої інстанції проігноровано той факт, що будь-які відомості на Кадастровій карті щодо спірної земельної ділянки відсутні, тобто станом на час звернення до суду з цим позовом, спірна земельна ділянка несформована як об`єкт цивільних прав.

Зазначає, що Витяг про нормативну грошову оцінку земельної ділянки не може бути прийнятий у якості доказу по даній справі, оскільки цільове призначення земельної ділянки, зазначене у ньому, є відмінним від цільового призначення спірної земельної ділянки, яке вказане у рішенні Чернівецької міської ради про передачу земельної ділянки в оренду.

З цього слідує, що розрахунок безпідставно збережених коштів та додаток до нього, розроблені на підставі вказаного Витягу, також не можуть вважатися належно допустимими доказами, так як містять розбіжності щодо цільового призначення земельної ділянки.

Відзив на апеляційну скаргу від Чернівецької міської ради не надходив.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 є власником нерухомого майна: 26/100 частини нежитлового приміщення, що розташоване по АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 02 квітня 2003 року, ОСОБА_3 уклав договір з Чернівецькою міською радою про оренду земельної ділянки площею 0,7769 га., яка розташована по АДРЕСА_1 , строком до 30 грудня 2012 року (а.с.31-32).

Актом прийому-передачі земельної ділянки на місцевості в оренду для виробничих потреб від 04 квітня 2003 року встановлено, що орендодавець передає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку на місцевості у відповідності з актом встановлення та погодження меж земельної ділянки у розмірах згідно плану (а.с.33-36).

Витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від12 жовтня 2013 року №366/02-1/8-13 встановлено, що грошова оцінка земельної ділянки , кадастровий номер :65:003:0029 становить 6 883 722 гривень (а.с.28).

Рішення Чернівецької міської ради 57 сесії VI скликання від 01 грудня 2014 року №1421 визнано таким, що втратив чинність пункт 44.1 рішення міської ради IV скликання від 30 травня 2013 року №867 «Про надання юридичним особам та підприємцям земельних ділянок в оренду, внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, окремих пунктів рішень з цих питань» в частині надання підприємцю ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,7769 га. в оренду до 31 грудня 2012 року для виробничих потреб та припинено договір оренди землі від 04 квітня 2003 року №491 укладений між міською радою та ОСОБА_3 , у зв`язку із закінченням терміну оренди земельної ділянки та не укладенням додаткового договору про поновлення терміну оренди землі (а.с.27).

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 28 квітня 2015 року №212/8 затверджено акти з визначення збитків, заподіяних територіальній громаді м.Чернівці в особі Чернівецької міської ради, внаслідок порушення земельного законодавства, яке полягає у користуванні без правовстановлюючих документів на землю (а.с.24).

Листом Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин повідомлено ОСОБА_3 про припинення договору оренди землі від 04 квітня 2003 року №491, який укладений між ним та Чернівецькою міською радою на земельну ділянку площею 0,7769 га., яка була надана в оренду до 30 грудня 2012 року (а.с.26).

Із змісту вимоги Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин про усунення порушень вимог земельного законодавства від 19 лютого 2018 року вбачається, що у зв`язку із виявленням порушень земельного законодавства, позивач звернувся до відповідача з вимогою усунення порушення вимог земельного законодавства, шляхом оформлення права користування землею у 30-ти денний строк з дня отримання даної вимоги (а.с.20).

Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 19 лютого 2018 року встановлено, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 використовується для виробничих потреб та на земельній ділянці знаходиться нерухоме майно, яке належить ОСОБА_3 . Земельна ділянка використовується без належних документів (а.с.21).

Витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області №1160 від 19 серпня 2019 року встановлено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :65:003:0029 становить 15 672 637 гривень (а.с.14).

Листом Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин від 02 жовтня 2019 року повідомлено ОСОБА_3 про обов`язок сплатити безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за землю в сумі 1 253 114, 92 гривень (а.с.11).

Відповідно до Інформації Чернівецького управління Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області від 07 серпня 2020 року сума нарахованого та сплаченого ОСОБА_3 земельного податку за період з 01 червня 2017 року до 31 травня 2020 року становить 391 795,20 грн.

Згідно розрахунку безпідставно збережених коштів встановлено, що заборгованість ОСОБА_3 за використання земельної ділянки за період 01 червня 2017 року по травня 2020 року становить 931 232,63 гривень (а.с.5-6).

Щодо юрисдикції даного спору

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до положень статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, із цивільних, трудових, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У пункті 15 частини першої статті 20 ГПК України зазначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Під господарською діяльністю потрібно розуміти діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна діяльність) (частини перша та друга статті 3 Господарського кодексу України.

Тобто для встановлення факту користування відповідачем земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності ним як фізичною особою - підприємцем на цій земельній ділянці, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.

Для встановлення факту користування земельною ділянкою з метою здійснення господарської чи підприємницької діяльності позивач має довести суду факт здійснення фізичною особою-підприємцем певної господарської діяльності на цій земельній ділянці (виготовлення і реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг з метою отримання прибутку).

Такого висновку дійшли суди у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 922/3204/17 та від 27 серпня 2020 року у справі № 350/874/17.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є фізичною особою - підприємцем. Відповідно до відомостей з реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами господарської діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 є: інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (основний), надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами; роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям та інші.

Належну йому на праві власності нежитлову будівлю та земельну ділянку, на якій вона розташована, він використовує для здійснення господарської, зокрема підприємницької діяльності, що відповідає видам його діяльності, зазначеним вище.

За таких обставин, правовідносини, які виникли між сторонами у справі є господарсько-правовими, оскільки існує спір між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_3 саме як суб`єктом господарювання і цей спір пов`язаний із здійсненням останнім підприємницької діяльності на спірній земельній ділянці.

Разом із тим, у судовому засіданні апеляційного суду представник позивача зазначив, що Чернівецька міська рада зверталася з аналогічним позовом до господарського суду, який закрив провадження у справі з огляду на те, що спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Оскільки господарський суд закрив провадження у справі за позовом, поданим до того самого відповідача, з тим самим предметом та з тих самих підстав, що і в цій справі, апеляційний вважає, що позивач не зможе реалізувати його право на доступ до суду за правилами господарського судочинства.

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v. Ukraine», заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» («Mosendz v. Ukraine», заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» («Shestopalova v. Ukraine», заява № 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Колегія суддів вважає, що закриття провадження у цій справі з тих підстав, що спір належить розглядати в господарській, а не цивільній юрисдикції, при наявності рішення господарського суду про закриття провадження, що набрало законної сили, поставило б під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

З огляду на існування юрисдикційного конфлікту, який перешкоджає позивачу повторно звернутись із цим позовом до господарського суду, апеляційний суд вважає, що ця справа має бути розглянута за правилами цивільного судочинства з метою створення умов для ефективної реалізації права позивача на доступ до правосуддя.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду при розгляді справ: № 490/9823/16-ц (провадження № 14-509цс18) та № 201/4802/16-а (провадження № 11-935апп18).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права по суті розгляду апеляційної скарги

Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення повною мірою не відповідає.

Позов у цій справі спрямований на стягнення з власника об`єкту нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У главах 82 і 83 ЦК України визначено, що для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Водночас для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути лише майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині необхідності застосування статті 79-1 ЗК України та Закону України «Про Державний земельний кадастр» при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно з частинами першою-четвертою, дев`ятою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Про необхідність застосування статті 79-1 ЗК України та Закону України «Про Державний земельний кадастр» при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема у постановах від 29 січня 2019 року у справі № 922/536/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, у яких наведено правовий висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові.

З наданих Чернівецькою міською радою доказів вбачається, що земельна ділянка площею 0,7769 га на АДРЕСА_1 з кадастровим номером :65:003:0029 була об`єктом цивільних прав з часу укладення договору оренди землі - 02 квітня 2003 року до закінчення строку його дії - 30 грудня 2012 року.

Відповідно до відомостей Публічної кадастрової карти України, інформація щодо земельної ділянки з кадастровим номером :65:003:0029, станом на момент пред`явлення позову відсутня.

Та обставина, що ОСОБА_3 належать на праві власності нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 , ще не є доказом використання ним земельної ділянки, яка знаходиться за цією адресою, площею 0,7769 га.

При цьому, наданий позивачем витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки не може бути доказом того, що земельна ділянка сформована, так як не містить відомостей про конфігурацію земельної ділянки, що унеможливлює встановити, на якій саме частині земельної ділянки та якої площі розміщене нежитлове приміщення, належне на праві власності відповідачу ОСОБА_3 .

Чернівецькою міською радою також не надано доказів проведення державної реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Чернівецькою міською радою.

Отже, у даній справі колегією суддів установлено, що Чернівецькою міською радою не надано доказів існування протягом заявленого у позові періоду, земельної ділянки площею 0,7769 га на АДРЕСА_1 з кадастровим номером :65:003:0029 як об`єкту цивільних прав у розумінні статті 79-1 ЗК України.

Посилання Чернівецької міської ради у відповіді на відзив на позовну заяву, що земельна ділянка є сформованою, однак інформація про неї не внесена до Державного земельного кадастру, звертаючи увагу суду, що станом на 2017 рік, спірна земельна ділянка була зареєстрована в Державному земельному кадастрі, на підтвердження чого надали знімок екрану комп`ютера датований 09 листопада 2017 року (а.с.23 зворот), є безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Знімок екрану комп`ютера датований 09 листопада 2017 року, в якому зазначено інформацію про спірну земельну ділянку, жодним чином не підтверджує відомості про даний об`єкт на момент пред`явлення позову, так як такі відомості уже були відсутні в Державному земельному кадастрі.

Апеляційний суд також відхиляє розрахунок недоотриманих доходів за фактичне користування земельною ділянкою, наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року №284 розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

До складу комісій включаються представники Київської, Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчих комітетів міських (міст обласного значення) рад (голови комісій), власники землі або землекористувачі (орендарі), яким заподіяні збитки, представники підприємств, установ, організацій та громадяни, які будуть їх відшкодовувати, представники державних органів земельних ресурсів і фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських (міст районного значення) рад, на території яких знаходяться земельні ділянки.

Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

Розміри збитків визначаються в повному обсязі відповідно до реальної вартості майна на момент заподіяння збитків, проведених витрат на поліпшення якості земель (з урахуванням ринкової або відновної вартості) (пункт 4 Постанови).

Крім цього,постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963 затверджено Методику визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, яка спрямована на визначення розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам, юридичним та фізичним особам, на всіх категоріях земель внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу (пункт 1).

Звертаючись до суду з указаним позовом, Чернівецька міська рада обґрунтувала фактичний розмір недоотриманої орендної плати у сумі 931 232,63 грн, визначений на підставі розрахунку Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях76-81,89,228,229,235,263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Виходячи з наведених вище норм закону, можливість здійснення Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради розрахунку та визначення розміру безпідставно збережених коштів орендної плати чинним законодавством не передбачено.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 29 січня 2019 року у справі № 639/1414/18.

Встановивши, що земельна ділянка, 0,7769 га на вул. Коломийській,9-Г в м.Чернівці, у період заявлений у позові не була сформована як об`єкт цивільних прав, оскільки не мала ані визначених меж, ані кадастрового номера, інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру та не проведено державної реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Чернівецькою міською, а також позивачем не надано розрахунку складеного комісією, як це передбачено Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993року №284, суд першої інстанцій дійшов передчасного висновку про можливість задоволення позову.

Узагальнюючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність позивачем обставин на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 931 232,63 грн.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

На підставі ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Щодо розподілу судових витрат

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 заявив про стягнення з позивача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції, подавши до апеляційної скарги відповідні докази.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, представником ОСОБА_3 у даній справі була адвокат Дрищенюк М.М., яка діє на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 09 вересня 2020 року та ордеру на надання правової допомоги №102290 від 29 березня 2021 року.

Відповідно до розрахунку витрат на правову допомогу, за домовленістю сторін година роботи адвоката визначена у розмірі 768,40 грн.

У відзиві на позовну заяву адвокат Дрищенюк М.М. подала заяву про стягнення з Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, не зазначила розмір таких витрат та не надала попереднього розрахунку таких витрат.

Крім того, у порушення частини восьмої статті 141 ЦПК України не подала до суду першої інстанції докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі, подавши їх лише на стадії апеляційного розгляду справи.

Разом із цим, частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. Така практика запроваджена у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, зокрема у постанові від 16 квітня 2019 року у справі № 817/1889/17.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Вирішуючи у справі, яка переглядається апеляційним судом, питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу понесених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки у передбачений частиною восьмою статті 141 ЦПК України строк, докази понесених ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу до суду першої інстанції надані не були, такі докази подані на стадії апеляційного розгляду справи. А тому, заява про вирішення питання щодо відшкодування витрат понесених відповідачем у суді першої інстанції підлягає залишенню без розгляду.

Водночас, що стосується стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, суд зазначає слідуюче.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу адвокат Дрищенюк М.М. надала акт прийому передачі виконаних послуг, розрахунок витрат на правову допомогу, відповідно до якого ОСОБА_3 були надані такі послуги: ознайомлення з рішенням суду першої інстанції та узгодження правової позиції з клієнтом (1 год) вартістю 768 гривень 40 коп; перегляд судової практики та написання апеляційної скарги (5год) вартістю 3842 гривні; участь у судовому засіданні (1год) вартістю 768 гривень 40 коп. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру б/н від 08 липня 2021 року, ОСОБА_3 сплатив адвокату Дрищенюк М.М. грошові кошти в сумі 5378 гривень 80 коп.

З журналу судового засідання апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року вбачається, що вказане засідання тривало 14 хвилин.

З журналу судового засідання апеляційного суду від18 жовтня 2021 року вбачається, що судове засідання тривало 23 хвилини.

Отже, загальний розмір витрат ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, з урахуванням участі адвоката у судових засідання тривалістю 37 хвилин, становить 5084 гривні, з яких: ознайомлення з рішенням суду першої інстанції та узгодження правової позиції з клієнтом (1 год) вартістю 768 гривень 40 коп; перегляд судової практики та написання апеляційної скарги (5год) вартістю 3842 гривні; участь у судовому засіданні 37 хвилин вартістю 473 гривні 60 коп.

Колегія суддів вважає, що понесені ОСОБА_3 витрати на правову допомогу є документально підтверджені, заперечень щодо співмірності витрат чи клопотання про зменшення цих витрат з боку Чернівецької міської ради до апеляційного суду не надходило, тому з Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_3 слід стягнути 5084 гривні в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 03 червня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову Чернівецької міської ради до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати відмовити.

Стягнути з Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_3 витрати понесені в суді апеляційної інстанції на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 5084 гривні.

Заяву ОСОБА_3 про стягнення витрат понесених на оплату професійної правничої допомоги в суді першої інстанції залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 21 жовтня 2021 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.М. Литвинюк

О.О. Одинак