ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1518/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/253/21 Категорія: 304090000 Сивухін Г. С. Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 квітня 2021 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року банк звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з порушенням останнім умов кредитного договору.

Відповідач на підставі анкети-заяви від 18.05.2018 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк». Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, які викладені на сайті www.privatbank.ua Тарифами, складає між ним і Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому після підписання відповідачем паспорту споживчого кредиту від 25.06.2018 та отримання картки типу: преміальна картка World Black Edition, було збільшено до 160000,00 грн.

При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України. Встановлення та зміну кредитного ліміту за рішенням банку, а також зміну відсоткової ставки за користування кредитними коштами позивач обґрунтовував положеннями договору, що викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті позивача.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах кредитного ліміту.

У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань станом на 19.01.2021 заборгованість перед позивачем становила 213089,88 грн., яка складалася з: 160713,75 грн. заборгованості за тілом кредиту (поточним та простроченим), 8035,50 грн. заборгованості за нарахованими відсотками та 44340,73 грн. заборгованості за простроченими відсотками.

У позові банк просив стягнути з ОСОБА_1 213089,88 грн. заборгованості за кредитом та судові витрати.

Заочним рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 18.05.2018 станом на 19.01.2021 в розмірі 160713,75 грн., тобто заявленого позивачем заборгованості по тілу кредита, а також судовий збір в розмірі 2410,68 грн.

В решті вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов та стягуючи тіло кредита, суд першої інстанції посилався на правову позицію Верховного Суду від 03.07.2019 (справа № 342/180/17) щодо необхідності надання позивачем підтвердження узгодження з позичальником відсоткової ставки за користування кредитом. За відсутності надання таких доказів суд відмовив у стягненні відсотків та стягнув заявлену позивачем заборгованість по тілу кредиту в сумі, яка відображена банком у розрахунку заборгованості позичальника.

Відповідач не погодився з таким рішенням.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 10 червня 2021 року відповідачу відмовлено в перегляді заочного рішення.

05 липня 2021 року ОСОБА_1 направив засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу на заочне рішення.

В апеляційній скарзі він погоджується з посиланням суду на правову позицію Верховного Суду від 03.07.2019 (справа № 342/180/17) та відмовою у задоволенні позовної вимоги про стягнення відсотків. Однак апелянт вважає, що заборгованість за заявлений позивачем період повинна бути зменшена на суму, яку сплачував позичальник, але яку банк неправомірно спрямовував на погашення відсотків та комісій (за зняття готівки, переказ коштів). Крім того, відповідач погасив кредит за власні кошти в розмірі 11960,65 грн., що відображено у виписці. А тому, апелянт вважає, що заборгованість відповідача перед банком становить 213089,98 грн. (заборгованість згідно з розрахунком банку) - 106895,77 грн. (нараховані та списані банком відсотки) - 11960,65 грн. (сплачені відповідачем кошти за період з 03.04.2020 до 28.03.2021) - 25939,24 грн. (неправомірно списана комісія) = 68294,32 грн.

Суд не взяв до уваги такі розрахунки відповідача, що призвело до неповного дослідження матеріалів справи. Суд не встановив всебічно обставини в даному випадку, а тому оскаржуване судове рішення є незаконним.

Просить скасувати заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01.04.2021, ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 68294,32 грн.

Станом на момент розгляду апеляційної скарги відзив від позивача не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку - банк).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

З матеріалів справи встановлено, що 18.05.2018 ОСОБА_1 звернувся до позивача із анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк». В анкеті-заяві зазначена особиста інформація заявника: паспортні дані, ідентифікаційний податковий номер, місце проживання, реєстрації та контактний телефон.

В анкеті-заяві відсутні умови договору про встановлення розміру процентної ставки та відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання, проте зазначено, що відповідач згідний з тим, що ця заява та Умови та правила разом із Пам`яткою клієнта та Тарифами становить між ним та банком договір банківського обслуговування, примірник якого він отримав шляхом самостійного роздрукування.

На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, крім анкети-заяви, позивач також надав розрахунок заборгованості, виписку по рахунку, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, довідку про видані картки, заявку на суму ліміту, копію паспорту споживчого кредиту, витяг з Тарифів, витяг з Умов та Правил.

Долучені до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг та Витяг з Тарифів, які не підписані відповідачем.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані до позовної заяви Умови і правила розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву, тому вони не можуть братися до уваги з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, висновки якої зводяться до того, що позивач зобов`язаний письмово проінформувати споживача фінансових послуг про умови кредитування, а надані позивачем не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети.

Витяг з тарифів також не містить підпису відповідача.

Таким чином, банком не доведено узгодження з позичальником відсоткової ставки за користування кредитом, а вимог про стягнення відсотків відповідно до ставки, встановленої законом, позивач не заявляє та не обґрунтовує такий розмір відсотків з наведенням відповідних розрахунків, а тому заявлення вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, а також їх нарахування за весь період користування позиченими коштами є неправомірним, про що правильно зазначено судом першої інстанції.

Довідками АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 22, 23, т.1) підтверджується, що ОСОБА_1 були видані кредитні картки № НОМЕР_1 терміном дії до кінця червня 2019 року та № НОМЕР_2 терміном дії до кінця травня 2022 року. Максимальний кредитний ліміт був встановлений 30.08.2019 в розмірі 160 000,00 грн.

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість станом на 19.01.2021 складає 213089,98 грн., з них:

- 160713,75 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 116751,17 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; - 43962,58 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

- 8035,50 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками;

- 44340,73 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;

- 0,00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;

- 0,00 грн. - нарахована пеня; - 0,00 грн. - нараховано комісії (а.с.7-10).

03.09.2020 складала 17356,55 грн., яка складається з: 11628,61 грн. заборгованості за тілом кредиту та 5727,94 грн. - заборгованості за простроченими відсотками.

Фактичне користування позиченими у банку коштами підтверджується наданою позивачем випискою (а.с. 11-21).

Із виписки за кредитним договором видно, що клієнт активно користувався кредитними коштами, зокрема, знімав готівкові кошти, поповнював картку через термінали самообслуговування, оплачував товари та послуги, здійснював та приймав перекази на/з інших карток.

Факт користування кредитними коштами відповідачем не оскаржується. Спір стосується стосовно розміру та складових заборгованості за кредитом.

У виписці відображено, що банк нараховував на кредитні кошти відсотки за користування позиченими коштами без надання доказів узгодження з позичальником ставки процентів за кредитом. Крім того, банк нараховував та погашав із внесених відповідачем коштів комісії без надання суду доказів про договірне узгодження розміру та порядку нарахування комісії з позичальника.

Так, із наданої виписки по рахунку апеляційний суд встановив, що за період з 20.06.2018 до 01.01.2021 розмір фактично використаних відповідачем коштів з кредитної картки становить 1 023 882,41 грн. У вказану суму не враховано проценти за користування кредитом з огляду на заперечення відповідача проти узгодження з ним розміру та порядку нарахування таких процентів відповідно до правової позиції Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. Так, апеляційний суд не врахував щомісячні комісії з обслуговування картки, так як позивачем не обґрунтовано, за які послуги ним нараховано комісію з огляду на те, що статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено безоплатність надання інформації щодо кредиту та безплатність обслуговування кредиту.

Загалом за вказаний період відповідач повернув банку 931 807,09 грн. (в тому числі, в порядку автоматичного списання банком з інших рахунків позичальника). Крім того, за вказаний період позичальник сплатив банку 19369,43 грн. інших комісій (за зняття готівки, за грошові перекази між рахунками, за поповнення мобільного рахунку, за оплату товарів та послуг). Суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем не обґрунтовано підстави для такого нарахування з огляду на відсутність посилань на умови договору, які регламентують порядок, розмір та випадки сплати таких комісій, тобто позивач не зазначив, за що стягується комісія, якими узгодженими з відповідачем нормами договору це передбачено.

А тому, спрямовані банком 19369,43 грн. із коштів, сплачених відповідачем на погашення комісій, колегія суддів вважає за необхідне вирахувати із фактичного тіла неповернутого кредиту.

З огляду на викладене, так як банк не підтвердив узгодження з позичальником розміру процентів за користування кредитом, їх нарахування у виписці по рахунку за весь період користування кредитними коштами є безпідставним. Фактичне використання позиченими коштами підтверджено випискою по рахунку, що визнається і самим відповідачем в апеляційній скарзі, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що розмір неповернутого тіла кредиту становить 1 023 882,41 грн. (всього використані позичальником кошти) - 931 807,09 грн. (повернута сума) - 19369,43 грн. (безпідставно сплачена відповідачем комісія) = 72705,89 грн. Саме ця сума підлягає до стягнення із відповідача.

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для стягнення тіла кредиту та недоведеності позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом. Однак суд неповно дослідив виписку по рахунку відповідача та не встановив, що за весь період користування кредитними коштами банк неправомірно нараховував заборгованість за складовими, які не узгоджені з позичальником. Тому рішення суду підлягає зміні в частині розміру стягнення заборгованості за тілом кредитом.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позов заявлено на суму 213089,98 грн., задоволено на суму 72705,89 грн., тобто позов задоволено на 34,12%, відмовлено на 65,88%.

Апелянт просив скасувати рішення та стягнути новим рішенням 68294,32 грн. Апеляційний суд задовольнив скаргу частково, задовольнивши позов на суму 72705,89 грн., тобто фактично апеляційну скаргу відповідача задоволено на 96,95% .

В такому ж пропорційному співвідношенні підлягають розподілу і судові витрати.

За подачу позову сплачено 3196,35 грн.

За подачу апеляційної скарги відповідач сплатив 3257,90 грн.

Отже, понесені позивачем витрати в суді першої інстанції підлягають стягненню з відповідача в розмірі 34,12% від 3196,35 грн., тобто 1090,59 грн.

Понесені відповідачем витрати в суді апеляційної інстанції підлягають стягненню з позивача в розмірі 96,95% від суми сплаченого судового збору 3257,90 грн., тобто 3226,31 грн.

Шляхом взаємозарахування вказаних сум колегія суддів стягує з позивача на користь відповідача понесені останнім судові витрати в розмірі 2135,72 грн., виходячи з розрахунку 3226,31 грн. - 1090,59 грн. = 2135,72 грн.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 квітня 2021 року змінити, зменшивши суму заборгованості, що підлягає до стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» за договором № б/н від 18.05.2018 зі 160713,75 грн. до 72705,89 грн.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2135,72 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді