Провадження 22- ц /812/1839/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Бондаренко Т.З.,

суддів - Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/2904/20 за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 20 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Сухаревич З.М., в приміщенні того ж суду, за позовом

ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, за участю третьої особи: Верховний Суд, про відшкодування шкоди, завданої процесуальними діями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої процесуальними діями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду

Позивач зазначав, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного суду ухвалою від 31 липня 2019 року відкрив касаційне провадження у справі №400/227/19 за скаргою Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області від 26 червня 2019 року на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року в адміністративній справі №400/227/19 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року за позовом ОСОБА_1 . Однак станом на 18 травня 2020 року, в порушення вимог ч. 1 ст. 342 КАС України, ч. 2 ст. 6, ст. 13 Конституції України, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не розглянув скаргу. В результаті протягом одинадцяти місяців та 19 днів після набрання рішенням законної сили, позивач не може повернути 8645,79 грн. заробітної плати, незаконно стягнутих державним виконавцем з його карткового рахунку у банку, у зв`язку з тим, що матеріали справи знаходяться в суді касаційної інстанції, що завдало йому шкоди.

Враховуючи вказане, а також ч. 1 ст. 1174, ч. 7 ст. 1176 ЦК України, п. 1 ст. 1, п. 1-1 ст. 2, ст. 3, ст. 4, ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури в суду», той факт, що нерозгляд Касаційним адміністративним судом у складі Верховного суду касаційної скарги у визначений ч. 1 ст. 342 КАС України строк, завдало позивачу моральної втрати у зв`язку з тим, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а саме зусиль щодо повернення заробітної плати, незаконно стягнутої державним виконавцем, позивач відповідно до ч. 4 ст. 28 ЦПК України змушений звернутись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди з відповідача в розмірі 10 000 грн.

Уточнивши свої вимоги остаточно просив стягнути 1 200 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 20 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіянною шкодою. Разом з тим, позивач хоча і зазначав, що потребував докладати додаткових зусиль та витрачати час для відновлення своїх прав, однак доказів цього не надано. Також не надано позивачем доказів заподіяння моральної шкоди та наявності в тому вини Касаційного адміністративного суду, причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю і шкодою не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння шкоди такими діями.

Сам факт розгляду Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду понад встановлений строк справи, не свідчить про реальне порушення прав позивача та завдання останньому моральної шкорди, а також про причинний зв`язок між бездіяльністю, яка мала місце на думку позивача, та настанням моральної шкоди.

Також суд вказав на помилковість посилання позивача на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки вказаний закон регулює правовідносини щодо заподіяння шкоди громадянину внаслідок незаконного його притягнення до відповідальності.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу в якій зазначив про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що районний суд умисно не виконав рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року, де відзначено, що «підстави і порядок відшкодування шкоди регулюються Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Також суд, на думку апелянта умисно проігнорував постанову Вірховного Суду від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17, де зазначено, що «шкода завдана громадянинові в наслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Умисно не застосував вимоги ч. 2 ст. 417 ЦПК України, де зазначено «Постианова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції, про те яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами» навіть «нового розгляду справи».

Також безпідставно послався на висновки викладені у постанові ВС від 27 травня 2020 року у справі 585/724/19 стосовно того, що Закон Регулює правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, оскільки такий висновок, спростовується положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону якими передбачено відшкодування шкоди і в наслідок інших процесуальних дій в тому числі і суду, що обмежують права громадян , а також положеннями п. 3 ст. 1 цього ж закону, де підставою відшкодування шкоди визначено також незаконні оперативно-розшукові дії, ане тільки незаконне притягнення до відповідальності. Також вказаним Законом встановлена відповідальність та відшкодування шкоди за бездіяльність органів досудового розслідування та прокуратурі під час розслідування. За такого, апелянт вважав безпідставним не застосуванням судом першої інстанції Закону України «Про порядок відшкодування шкоди. До спірних правовідносин.

Також в апеляційній скарзі міститься посилання на безпідставне незастосування судом положення ч. 7 ст. 1176 ЦК України.

Суд не врахував, що застосування висновків ВС відповідно до положень ст. 263 ЦПК України не є обовязковим, відповідно до положень ч. 1 ст. 417 ЦПК застосовується лише при новому розгляді справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення районного суду відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 березня 2019 року Миколаївським окружним адміністративним судом у справі за позовом ОСОБА_1 до Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визнання протиправним дій та скасування постанови від 09 січня 2019 року ВП № 56261388 про арешт коштів боржника, ухвалено рішення, яким позов задоволено частково, а саме ухвалено: скасувати постанову Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 03.10.2018 року про арешт коштів боржника в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в частині накладення арешту на рахунок № НОМЕР_1 , яка винесена у виконавчому провадженні № 562661388. Зобов`язано старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Кирильченка Д.В. зняти арешт з рахунку № НОМЕР_1 , що відкритий в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України».

30 травня 2019 року постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року залишено без змін.

Постанова набрала законної сили в день її проголошення, тобто 31 травня 2019 року.

31 липня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

18 травня 2020 року Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду закінчив підготовчі дії і призначити справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження на 20 травня 2020 року.

20 травня 2020 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду скасовано рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року, а справу направлено на новий розгляд до Миколаївського окружного адміністративного суду.

23 червня 2020 року ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду провадження у справі закрито у зв`язку з тим, що постановою від 12 червня 2019 року ВП №56261388 знято арешт з рахунку № НОМЕР_1 , що знаходиться в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», що належить боржнику ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 3 ч. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Таким чином, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені в ст.1176 ЦК.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій.

Відповідно до положень ч.1 ст.1176 ЦК відшкодування шкоди передбачено, в разі незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1166, 1167, 1173, 1174 цього Кодексу).

У ст.1174 ЦК передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

За змістом ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

З аналізу наведених правових норм слідує, що підставою для відшкодування шкоди відповідно до вимог ст.1174 ЦК є - наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вважає, що у зв`язку з нерозгядом Касаційним адміністративним судом у складі Верховного суду касаційної скарги у строк, передбачений ч. 1 ст. 342 КАС України, він не може повернути 8645,79 грн. заробітної плати, незаконно, на його думку, стягнутих державним виконавцем, у зв`язку з тим, що матеріали справи знаходяться в суді касаційної інстанції, що завдало йому моральної шкоди.

Надаючи оцінку вказаним в позовній заяві обставинам, районний суд правильно зазначав, що саме на позивача покладається обов`язок довести наявність протиправної поведінки заподіювача шкоди, факт заподіяння шкоди її розмір та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Проте, в позовній заяві ОСОБА_1 посилається лише на розгляд Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду справи за його позовом протягом певного часу, який виходить за межі строку розгляду справи визначеному в процесуальному законі. Також позивач вказував на заподіяння йому тим самим моральної шкоди.

Районний суд правильно зазначив, що посилання виключно на факт розгляду його справи судом понад встановлений законом термін, не свідчить про неправомірність дій вказаного органу. Доказів на встановлення такого факту, позивачем суду не надано. Також, районний суд правильно вказав, що відсутні в тому числі будь-які докази і щодо настання негативних наслідків у вигляді заподіяння моральної шкоди, докладання додаткових зусиль для відновлення своїх прав та причинного зв`язку з діями Касаційного адміністративного суду.

На спростування доводів позивача щодо неможливості виконання ухваленого на його користь судового рішення під час розгляду справи в Касаційному суді, районний суд вірно зауважив, що дія постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду, якою рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року залишено без змін не зупинялася, тому будь-які перешкоди, щодо її виконання були відсутні.

В позовній заяві, як на підставу відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до положень п. 1 ст. 1 та п. 1 ст. 2 вказаного закону, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду.

Таким чином вказаний закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності. За такого, дія вказаного закону не розповсюджується на потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури, під час розслідування за заявою таких осіб.

За вказаних обставин, районний суд обгрунтовано вказав про відсутність підстав для застосування вказаного закону до спірних правовідносин на які посилається позивач.

Аналогічний висновок міститься і в постанові Верховного Суду № 585/724/19 від 27 травня 2020 року, на який правомірно послався районний суд.

За правилами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною першрою та шостою ст. 81 ЦПК України, кожна сторона має довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладенного, районний суд повно та всебічно дослідив обставини справи, вірно встановив характер спірних правовідносин, доказам, які надані сторонами, надав належну оцінку та дійшов обгрунтованого висновку про недоведенність винних дій Касаційного адміністративного Суду у складі Верховного Суду, відсутність доказів на заподіяння моральної шкоди, її розміру, причинного зв`язку неправомірних дій державного органу із заподіянням шкоди, а також відсутності підстав для застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», в зв`язку з чим, обгрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги стосовно аналізу правомірності висновків Верховного Суду наведених у постанові № 585/724/19 від 27 травня 2020 року, необов`язковості посилання суду на практику Верховного Суду, які не можуть містити вказівок щодо розгляду справи, безпідставне не застосування вимог ст.1176 ЦК України, невиконання рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року, не можна прийняти до уваги, оскільки такі доводи не є спростовними для наведених висновків суду, а грунтуються на особистому сприйнятті положень закону та судової практики позивачем.

Зазначення в апеляційній скаргі про положення п. 1ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якими зазначено, як підставу для відшкодування моральної шкоди в тому числі і в наслідок процесуальних дій, що обьмеждують права громадян, не заслуговують на увагу, оскільки завданням вказаного закону є регулювання правовідносин щодо відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, а тому і процесуальні дії, про які зазначено в цьому законі, стосуються саме цих правовідносин і не можуть стосуватися процесуальної діяльності Касаційного адміністративного Суду у складі Верховного Суду при розгляді конкретної справи.

Також посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування районним судом висновків Вірховного Суду викладених в постанові від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17, є необгрунтованим, оскільки спір вирішений судом у наведеній постанові не є тотожнім даному спору.

Інші доводи апеляційної скарги також не є спростовними викладених висновків суду, оскільки грунтуються на невірному тлумаченні положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Перевірившим законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення районного суду, колегія суддів не вбачає підстав для його зміни чи скасуваання, а тому відповідно до положень ст.375 ЦПК України, рішення районного суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова