Справа № 645/703/21
Провадження № 2/645/1022/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м.Харкова у складі: головуючого судді - Шарка О.П., секретаря судових засідань - Христенко А.В.. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування у Немишлянському районі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 , визнавши ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 втратившими право користування зазначеною квартирою.

В обгрунтування позову зазначив, що йому належить на праві власності квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_2 . Згідно довідки з місця проживання в квартирі зареєстровані : ОСОБА_1 , його колишня дружина- ОСОБА_2 , його мати - ОСОБА_3 , діти - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Квартира однокімнатна , житлова пл.19.3 кв.м. належить йому на праві власності з 2010 р., згідно договору довічного утримання , але вільною стала лише у 2013 р. у зв`язку зі смертю відчужувана квартири - ОСОБА_8 , у квартирі певний час ніхто не був зареєстрований у зв язку з тим, що вони сім`єю проживали у квартирі, яка належала його матері - ОСОБА_3 у смт.Есхар. Після продажу квартири у смт.Есхар, вони вирішили переїхати у м.Харків, де їм необхідно була реєстрація, а тому у 2017 р. вони були зареєстровані усією сім`єю у квартирі, яка належала позивачу, однак, не заселялись у квартирі та не проживали , тому що однокімнатна квартира дуже мала для великої сім`ї, 17.09.2019 року їх шлюб було розірвано. Відповідач не є власником квартири, не проживає і не користується житлом, ніколи не проживала у квартирі, не несе витрат, пов`язаних з його змістом, повністю не виконує зобов`язання, пов`язані з реєстрацією за місцем проживання. Позивачу стало відомо, що відповідач разом з дітьми проживає у Одеській області разом з чоловіком та дітьми. Діти вже мають паспорти, що надає їм право вирішувати, де вони мають проживати та з ким. В добровільному порядку знятися з реєстрації відповідач не бажає та ховається від позивача, якому важко сплачувати комунальні витрати за людину, яка не проживає і не користується житлом. Крім того, позивач зазначає, що має наміри розпорядитися своїм майном найближчим часом, тому що комунальні платежі виросли і в нього великі борги по їх сплаті. Таким чином, позивач вважає, що відповідач втратив зв`язок зі спірною квартирою як житлом , тобто відсутні достатні і тривалі зв`язки з цим місцем, постійне місце проживання дітей - разом з матір`ю, відповідач створює перешкоди в користуванні його майном, порушує його право власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити у повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні викладеним вище.

Допитана у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, зазначила, що для того, щоб мати своє житло вона з позивачем у 2010 році взялись доглядати самотню літню жінку у 2010 році, 27 грудня 2010 року вони уклали договір довічного утримання з ОСОБА_8 , тобто домовились, що вони з чоловіком будуть доглядати її до самої смерті і їм перейде у власність її квартира за адресою: АДРЕСА_2 , договір дійсно укладено безпосередньо ОСОБА_1 , однак, мова йшла про те, що вони разом будуть доглядати за ОСОБА_8 , що вони і виконували. Вона була завжди переконана, що їй на праві власності належить Ѕ частина зазначеної квартири. Відповідач з доньками, як і сам позивач, зареєструвались у спірній квартирі в травні 2017 року, другого житла у власності у відповідача та дітей не має і не було. У зв`язку з погіршенням відносин з відповідачем, вони переїхали мешкати у Болградський район Одеської області. Відповідач з дітьми у спірній квартирі не проживають не тому, що не потребують житла, а тому, що їх відносини з позивачем не дають можливості проживати у м. Харкові.

Треті особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь і належним чином.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ході судового розгляду встановлено, що сторони з 21 жовтня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 07 вересня 2018 року (справа 645/1159/18).

ОСОБА_1 належить на праві власності квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_2 на підставі Договору довічного утримання від 27.12.2010 року №4-243. (Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно свідоцтва про реєстрацію право власності від 31.07.2018 р.)

Згідно довідки з місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані : ОСОБА_1 , його колишня дружина- ОСОБА_2 , його мати - ОСОБА_3 , діти - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Довідка про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 09.02.2021 року).

Положеннями частини третьої статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 3СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 405ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Позивачем взагалі не підтвердження факт непроживання відповідача у спірній квартирі.

При цьому, враховано те, що позивачем не доведено наявність іншого житла у відповідача, а задоволення вказаних вимог призведе до порушення права відповідача на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тобто суд не має жодної підстави в рамках діючого законодавства визнати відповідача та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 втратившим право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Окрім того, ОСОБА_2 звернулася до Фрунзенського районного суду м.Харкова з позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину зазначеної квартири.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги позивача не знайшли своє повне підтвердження, є необґрунтованими, та не доведеними та такими, що не підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування у Немишлянському районі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 21 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя: