АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року

м. Чернівці

Справа № 715/2080/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Владичана А.І., Перепелюк І.Б.

секретар Паучек І.І.

позивач Акціонерне товариство «Українська залізниця»

відповідачі Глибоцька селищна рада Чернівецького району Чернівецької області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 2 серпня 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Цуренко В.А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця» звернулося до суду з позовом.

Позивач просив:

- визнати незаконним рішення Глибоцької селищної ради № 34-18/05

вiд 14 квітня 2005 року про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0757 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 та накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0542 га;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки вiд 16 травня 2005 року, укладений між Глибоцького селищною радою та ОСОБА_2 , щодо земельної ділянки, розташованої по

АДРЕСА_1 , в частині, що накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0542 га;

- визнати недiйсним договiр купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1133 га від 17 липня 2015 року № 1275, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 ;

- скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0184 у державному реєстрі прав (реєстраційний номер 10, номер запису про право власності 10460981), що накладається на смугу відведення залізниці площею

0,0542 га;

- витребувати від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельну ділянку, що накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0542 га.

31 травня 2021 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив витребувати від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельну ділянку, що накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0542 га за кадастровим номером :01:002:0184, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Решту позовних вимог просив залишити без розгляду.

АТ «Українська залізниця» посилалося на те, що під час проведення інвентаризації земель, які перебувають у постійному користуванні державного територіального галузевого об`єднання «Львівська залізниця» (далі ДТГО «Львівська залізниця»), виявлено, що в адміністративних межах Глибоцької селищної ради об`єднаної територіальної громади Чернівецької області земельна ділянка на 299 км + 385 м до 299 км + 456 м площею 0,0542 га, що на момент звернення до суду із позовом перебуває у спільній часткові власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , накладається на земельну ділянку залізниці.

Зі змісту договорів купівлі-продажу встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,1133 га з кадастровим номером :01:002:0184 відповідно до витягу з Державного земельного кадастру сформована в єдину земельну ділянку шляхом об`єднання попередньо набутих ОСОБА_2 двох окремих ділянок, а саме: площею 0,0757 га за договором купівлі-продажу від 16 травня 2005 року в Глибоцької селищної ради та частини площею 0,0376 га за договором дарування вiд 03 грудня 2004 року, де дарувальником виступив ОСОБА_3 , який мав у власності земельну ділянку загальною площею 0,0930 га.

Вищевказана земельна ділянка фактично накладається на смугу відведення залізниці лише в частині, яка була безпосередньо продана ОСОБА_2 за рiшенням Глибоцької селищної ради № 34-18/05 від 14 квітня 2005 року площею 0,0757 га.

На запит позивача Глибоцькою селищною радою відомостей та копій документів щодо спірної земельної ділянки надано не було.

Позивач вважав, що зазначене рішення Глибоцької селищної ради суперечить чинному законодавству, оскільки прийняте з перевищенням повноважень та порушенням норм земельного законодавства. Вищевказане рішення порушує право АТ «Українська залізниця» на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху, а договори купівлі-продажу та дарування спірної земельної ділянки суперечать нормам цивільного законодавства, оскільки орган місцевого самоврядування не вправі був відчужувати у приватну власність земельну ділянку із земель залізничного транспорту.

Виходячи з обставин цієї справи, належним способом захисту прав позивача є звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 2 серпня 2021 року у задоволенні позову АТ «Українська залізниця» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що позивачем було здійснено визначення меж земельних ділянок в натурі, встановлення межових знаків та виготовлення актів на земельні ділянки на підставі Інструкції про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 року.

Оскільки у справі встановлено, що на спірній земельній ділянці знаходиться магазин-бар, який на праві власності належить відповідачу, вимога про позбавлення його вказаного права власності шляхом витребування земельної ділянки могла б відповідати критерію «пропорційності» лише за умови забезпечення повного відшкодування відповідачу вартості земельної ділянки та нерухомого майна, яке на ній розташоване.

Окрім того, АТ «Українська залізниця» дізналась про своє порушене право 27 серпня 2013 року з акту обстеження земельних ділянок юридичних або фізичних осіб, однак до суду з позовом АТ «Українська залізниця» звернулась лише у вересні 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Верховний Суд у постанові від 7 квітня 2021 року погодився з висновками судів про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також про наявність факту накладення на смугу відведення залізниці, але повернув справу на новий розгляд, оскільки не погодився з висновками судів про пропуск позивачем терміну позовної давності.

Судом першої інстанції безпідставно зазначено в рішенні про те, що на спірній земельній ділянці знаходиться будівля кафе та пов`язав це з втручанням у мирне володіння майном.

Відповідно до даних інвентаризації на спірній частині земельної ділянки немає жодної будівлі, а розміщено тимчасову споруду-навіс.

Залізниця не є власником земельних ділянок, наданих їй для потреб організації транспортного сполучення, а є правомірним володільцем та користувачем таких ділянок.

Позивачем обрано належний спосіб захисту, оскільки витребування земельної ділянки є ефективним способом захисту в даному випадку та поновлює титульне володіння позивача спірною ділянкою.

Судом в рішенні знову заначено про пропуск строку позовної давності, який, на його думку, розпочався від дати складання акту обстеження від 27 серпня 2013 року, що в свою чергу уже було підставою для скасування попередніх рішень Верховним Судом, який не погодився із такими висновками суду першої та апеляційної інстанцій.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , подала відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що судове рішення є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги безпідставними.

Висновком судової земельно-технічної експертизи та актом обстеження земельних ділянок фізичних осіб, які розташовані поблизу смуги відведення АТ «Українська залізниця» на території Глибоцької селищної ради Чернівецької області за ініціативою та участю вказаних фізичних осіб спростовуються доводи апелянта про те, що земельна ділянка відповідачів частково накладається на смугу відведення залізниці на ділянці від 299 км +385 м до 299 км+456 м у напрямку Чернівці Вадул-Сирет.

Глибоцька селищна рада як власник спірних земельних ділянок, мала всі законні підстави для вчинення щодо них будь-якого правочину, в тому числі і укладення договорів купівлі-продажу.

Вимога про витребування у ОСОБА_2 земельної ділянки могла б відповідати критерію «пропорційності» лише за умови забезпечення повного відшкодування вартості такої земельної ділянки та нерухомого майна, яке на ній розташоване.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що рішенням Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 06 лютого 2003 року № 57-4/03 надано згоду ОСОБА_3 на виготовлення проекту відведення земельної ділянки несільськогосподарського призначення у власність шляхом викупу для обслуговування будівлі приватного магазину по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,08 га (а. с. 104, т. 1).

Відповідно до договору дарування від 03 грудня 2004 року, укладеного між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарована), дарувальник подарував, а обдарована прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0376 га з кадастровим номером 010020014 та цільовим призначенням для обслуговування магазину, що розташована по АДРЕСА_1 (а. с. 88, т. 1).

Рішенням Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 17 грудня 2004 року № 252-15/04 надано згоду ОСОБА_2 на збір матеріалів попереднього погодження та виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,757 га у власність шляхом викупу для обслуговування будівель магазину-бару по АДРЕСА_1 (а. с. 103, т. 1).

На підставі рішення Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 14 квітня 2005 року № 34-18/05 (а. с. 155, т. 1) між ОСОБА_2 та Глибоцькою селищною радою 16 травня 2005 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0757 га з кадастровим номером :01:002:0184, яка розташована по АДРЕСА_1 (а. с. 89, т. 1).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0184 здійснена на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 05 лютого 2005 року (а. с. 14, т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 липня 2015 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 24/100 частки земельної ділянки площею 0,1133 га з кадастровим номером :01:002:0184 (а. с. 85-86, т. 1).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 липня

2015 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 24/100 частки нежилих приміщень будівлі магазину з кафе-баром, що знаходяться по АДРЕСА_1 (а. с. 140-141, т. 1).

З метою оформлення правовстановлюючих документів на право постійного користування землями смуги відведення залізниці в межах Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області Державним територіально-галузевим об`єднанням «Львівська залізниця» (правонаступник АТ «Українська залізниця») на замовлення землевпорядною організацією ПП «Ріга» виготовлено у 2015 році технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Чернівці-Вадул-Сирет в адміністративних межах смт. Глибока Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області (а. с. 24-28, т. 1).

Згідно результатів проведеної інвентаризації смуги відведення спірна земельна ділянка на 299 км + 385 м до 299 км + 456 м, що перебуває у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (відображено в технічній документації з інвентаризації: на зведеному інвентаризаційному плані земельної ділянки ст. 327), при цьому частково, а саме площею 0,0542 га, накладається на смугу відведення залізниці.

Залізницею як землекористувачем сплачується земельний податок за земельну ділянку, що підтверджується довідкою відокремленого підрозділу «Чернівецька дистанція колії ДТГО «Львівська залізниця» від 23 жовтня 2015 року № 28/1188.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин передачі у власність спірної земельної ділянки) землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України (далі ЗК України) та Закону України «Про транспорт». До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Для забезпечення у межах смуги відведення нормальної експлуатації залізничних колій, ліній електропостачання та зв`язку, інших пристроїв та об`єктів залізничного транспорту загального користування, а також у місцях, де є небезпека зсувів, обвалів, розмивів, селей, снігозанесень та інших небезпечних впливів, встановлюються охоронні зони. Охоронні зони ділянки землі, прилеглі до земель залізничного транспорту загального користування і необхідні для забезпечення збереження, міцності та стійкості споруд, пристроїв та інших об`єктів залізничного транспорту. Порядок встановлення охоронних зон, їх розміри і режим користування визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

Частиною першою статті 23 Закону України «Про транспорт», яка кореспондується з положеннями статті 68 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме: землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Правовий статус земель залізничного транспорту визначено законом і не може бути змінено в будь-який інший спосіб, аніж визначено законодавством. Наявність чи відсутність у залізниці документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності земель до залізничного транспорту.

За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.

Схожі за змістом правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 909/277/16, від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 466/1058/15-ц (провадження № 61-23268св18), від 13 січня 2021 року у справі № 715/2402/18 (провадження № 61-8999св20).

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Так, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду про відмову в задоволенні позову з підстав, які зазначені в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, оскільки позивач, звертаючись до суду зі таким позовом, просив застосувати неефективний спосіб захисту своїх прав.

Відповідно до правил статей 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у задоволенні скарги.

Такий висновок узгоджується з правою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності та права володіння чужим майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Право володіння, яке є різновидом речового права на чуже майно, виникає з підстав, встановлених законом.

Як вбачається з позовної заяви та апеляційної скарги АТ «Українська залізниця», остання обґрунтовувала свої вимоги тим, що залізниця є правомірним володільцем та користувачем спірної земельної ділянки.

Верховним Судом у постанові від 4 березня 2020 року у справі № 570/4217/17 викладено правовий висновок про те, що стаття 396 ЦК України наділяє особу, яка має речове право на чуже майно, правом вимагати його захисту на підставі положень глави 29 ЦК України, а тому є правильним застосування до спірних правовідносин статей 387, 388 ЦК України .

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19) та від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

При застосовуванні положень статті 387 ЦК України необхідно враховувати, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути індивідуально визначена річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Відповідно до положень частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Зазначене вище узгоджується зі змістом постанови Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15, постанов Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 556/1231/18, від 18 жовтня 2020 року у справі 310/2647/17-ц та від 30 вересня 2020 року у справі № 447/880/15-ц.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач просив витребувати від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 частину земельної ділянки, яка знаходиться на АДРЕСА_1 та накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0542 га.

При цьому загальна площа вказаної земельної ділянки, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 становить 0,1133 га, що підтверджується Витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ 018 від 31 серпня 2018 року.

Оскільки у справі, що переглядається, суд першої інстанції не врахував, що витребувати можна лише індивідуально визначену річ, а не частку такого нерухомого майна та відмовив в задоволенні позову з інших мотивів, рішення суду першої інстанції про відмову у витребуванні спірної земельної ділянки слід змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Враховуючи те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, суд першої інстанції не мав підстав робити висновки щодо обґрунтованості та доведеності позову. Суд може зробити такий висновок лише у разі звернення позивача до суду зі позовом щодо застосування ефективного способу захисту.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Велика Палата Верховного Суду виклала у пункті 86 постанови від 4 червня 2019 року у справі №916/3156/17.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

У відповідності до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Тлумачення наведеної норми права дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.

Тобто докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суд першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, відповідно подаються до закінчення судових дебатів під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляцією за умови, що до закінчення судових дебатів у суді апеляційної інстанції сторона зробила про це відповідну заяву. Повторне подання доказів в суді апеляційної (касаційної) інстанції в підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, процесуальний закон не вимагає.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 3 червня 2020 року у справі №211/1674/19.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 правничу допомогу в апеляційному суді надавало адвокатське об`єднання «Поляк і партнери», що підтверджується договором про надання юридичної (правничої) допомоги №206/19 від 21 жовтня 2019 року, ордером про надання правничої (правничої) допомоги від 21 вересня 2021 року та звітом (актом) про надані послуги в суді апеляційної інстанції від 7 жовтня 2021 року.

Відповідачка ОСОБА_2 за надану правничу допомогу сплатила 8 400 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №07/10/21 від 7 жовтня 2021 року.

Із звіту (акту) про надані юридичні послуги у зв`язку з розглядом справи №715/2080/18 в суді апеляційної інстанції вбачається, що адвокатами адвокатського об`єднання «Поляк і партнери» надано послуги з підготовки відзиву на апеляційну скаргу на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 2 серпня 2021 року, на що було витрачено 3 години та підготовки та представництва інтересів клієнта в Чернівецькому апеляційному суді 7 жовтня 2021 року, на що було витрачено 30 хвилин.

Проте, як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки секретаря судового засідання від 7 жовтня 2021 року, судове засідання у даній справі, яке було призначене на 7 жовтня 2021 року, не відбулося у зв`язку з перебуванням суддів у відпустці.

За таких обставин, не підлягають стягненню витрати ОСОБА_2 в частині підготовки та представництва адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» її інтересів в Чернівецькому апеляційному суді 7 жовтня 2021 року.

У вищевказаному звіті (акті) про надані юридичні послуги сторони погодили, що розмір винагороди за послуги, які надаються адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери», визначається в межах 40 відсотків розміру місячної мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня поточного року, за годину роботи особи, яка надавала правову допомогу.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня 2021 року становить 6000 гривень.

Отже, з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 слід стягнути

7 200 гривень в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату послуг з надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, виходячи з наступного розрахунку: 6000 гривень (мінімальна заробітна плата) х 0,4 (40 відсотків розміру місячної мінімальної заробітної плати) х 3 (кількість годин роботи адвоката)=7200 гривень.

Керуючись статтями 367,368,374,376,381,382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 2 серпня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 7 200 (сім тисяч двісті) гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 20 жовтня 2021 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: А.І. Владичан

І.Б. Перепелюк