Справа № 939/449/21
РІШЕННЯ

Іменем України

07 жовтня 2021 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючої - судді Міланіч А.М.

при секретарі - Пашковській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Бородянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції, Головного Управління Національної поліції в Житомирській області, третя особа - Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 7 грудня 2017 року працівниками Управління патрульної поліції у м. Києві ДПП було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП щодо нього (позивача), в результаті чого за рішенням Бородянського районного суду від 3 березня 2018 року позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП та позбавлено права керування транспортними засобами на строк 1 рік, стягнуто штраф у розмірі 10 200 грн., судовий збір, про що він дізнався влітку 2018 року від працівників поліції, які зупинили його для перевірки під час керування транспортним засобом.

Після його звернення до органів поліції було проведено службове розслідування, яке тривало понад чотири місяці, та встановлено, що працівниками патрульної поліції не було перевірено особу через бази даних інформаційного порталу Національної поліції, затримана особа представилась іншою особою, внаслідок чого його (позивача), а не винного було притягнуто до адміністративної відповідальності.

25 червня 2020 року Київським апеляційним судом було задоволено його апеляційну скаргу та скасовано постанову Бородянського районного суду про притягнення його до адміністративної відповідальності, провадження в справі закрито.

Рішення апеляційного суду від 25 червня 2020 року було виготовлене 16 листопада 2020 року і за цей час Бородянським РВ ДВС ЦМУ МЮ 4 вересня 2020 року було накладено арешт на кошти позивача.

Також позивач дізнався, що перебуває в розшуку по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 185 КК України. Звернувшись до управління поліції с. Попільня Житомирської області, він з`ясував, що та ж третя особа представилась ОСОБА_1 і щодо нього (позивача) інформацію було внесено до реєстру досудових розслідувань, а перевірку особи під час досудового розслідування так само здійснено не було.

Вважав, що через порушення, допущені працівниками поліції, прокуратури, неналежну перевірку особи, відносно якої складаються адміністративні матеріали, обвинувальний акт, йому (позивачу) було завдано моральної шкоди, так як майже три роки його (позивача) життя було витрачене на відвідини органів поліції, прокуратури, судів різних областей першої та апеляційної інстанцій, органів виконавчої служби, надання пояснень, в той час, як він є батьком двох малолітніх дітей, єдиним годувальником, він втрачав заробіток та нормальний психічний стан.

Тому просив стягнути з Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції та з Головного Управління Національної поліції в Житомирській області на його (позивача) користь на відшкодування завданих збитків грошові кошти в розмірі по 350 000 грн. з кожного.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримала та викладене підтвердила.

Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції та Головне Управління Національної поліції в Житомирській області своїх представників в судове засідання не направили, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, надали відзив на позов, в якому вимоги позивача вважали безпідставними та у їх задоволенні просили відмовити.

Третя особа - Державна казначейська служба України свого представника в судове засідання не направила, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлена, надала письмові пояснення, в яких вважала позов таким, що не підлягає задоволенню.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 7 грудня 2017 року працівниками Управління патрульної поліції у м. Києві ДПП НПУ відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП, на підставі якого за постановою Бородянського районного суду від 3 березня 2018 року позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за вказаною статтею та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, за те, що він (позивач) 7 грудня 2017 року, приблизно о 16-й годині 50 хвилин, на 45 км автодороги М-07 "Київ-Ковель" ОСОБА_1 керував автомобілем "ВАЗ-2105'', реєстраційний номер НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння: порушення мови, координації рухів, зіниці очей не реагують на світло, від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху України, що підтверджується матеріалами справи (а.с.6-11) та визнається сторонами.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року вказану постанову Бородянського районного суду від 3 березня 2018 року було скасовано, провадження в справі закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, оскільки матеріали справи не містили достатніх та належних доказів підтвердження факту того, що саме ОСОБА_1 7 грудня 2017 року керував автомобілем « ВАЗ-2105», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння та відмови саме ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння у медичному закладі (а.с.17-19).

Як вбачається з копій вказаної постанови Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року, Висновку службового розслідування від 28.11.2018 року, проведеного Департаментом патрульної поліції, (а.с.9-11,17-19) та що визнається сторонами, при складанні відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП водій автомобіля «ВАЗ-2105», реєстраційний номер НОМЕР_1 , представився ОСОБА_1 , що не відповідало дійсності, зображену на відео з відеореєстратора працівників поліції особу правопорушника позивач впізнав як свого знайомого ОСОБА_3 .

Також, як вбачається з матеріалів справи (а.с.12,155-175) та що визнається сторонами, СВ Попільнянського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області здійснювало досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 липня 2019 року за № 0000184, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, в ході якого, 25 липня 2019 року, ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, обвинувальний акт відносно позивача було направлено до Попільнянського районного суду Житомирської області. Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 7 лютого 2020 року було задоволено клопотання прокурора, відмовлено у затвердженні угоди про примирення, укладеної 28 серпня 2019 року між потерпілим та підозрюваним ОСОБА_1 у цьому кримінальному провадженні, обвинувальний акт повернуто прокурору для продовження досудового розслідування, оскільки в підготовчому судовому засіданні встановлено, що особа, яка вказана в угоді як обвинувачений, не вчиняла даного кримінального правопорушення, а вчинено іншою особою. Постановою слідчого СВ Попільнянського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області від 1 квітня 2020 року було внесено зміни до анкетних даних підозрюваного в даному кримінальному провадженні, постановлено правильним вважати прізвище, ім`я, по-батькові підозрюваного ОСОБА_3 , так як під час судового розгляду та оперативного розшуку було встановлено, що особа, яка в матеріалах кримінального провадження фігурує як ОСОБА_1 , являється ОСОБА_3 .

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що працівниками поліції, прокуратури не було проведено неналежну перевірку особи, відносно якої складались адміністративні матеріали, обвинувальний акт, внаслідок чого йому (позивачу) було завдано моральної шкоди, так як він втрачав час на відвідини органів поліції, прокуратури, судів, органів виконавчої служби, надавав пояснення, в той час, як він є батьком двох малолітніх дітей, єдиним годувальником, він втрачав заробіток та нормальний психічний стан.

За приписами ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

У відповідності до ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2 ст. 1176 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (ч.6 ст. 1176 ЦК України).

Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно роз`яснень, викладених у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди.

Відповідно до п.3-5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Однак, саме по собі притягнення позивача до адміністративної відповідальності, проведення відносно його особи досудового розслідування, не може свідчити про встановлений факт спричинення йому (позивачу) моральної шкоди за відсутності понесеної ним шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та такими діями поліції.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5-6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

При цьому, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди, не довів в чому саме вона полягає, та яких втрат він зазнав внаслідок неправомірних, на його думку, дій щодо нього з боку працівників поліції.

Наявність постанови суду про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу адміністративного правопорушення, не є безумовною підставою для відшкодування особі моральної шкоди, за відсутності на те чіткої норми закону, оскільки ст. 1176 ЦПК України містить вичерпний перелік підстав для відшкодування державою шкоди незалежно від вини її заподіювача, до якої не віднесено притягнення особи до адміністративної відповідальності.

На підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», частин 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України моральна шкода може бути відшкодована лише за наявності обставин, визначених ст. 1 цього Закону, а право на її відшкодування виникає у випадках, зазначених у ст. 2 Закону.

Положеннями ст. 1, п.1-1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч. 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду» моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16.

Відповідно до п.3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При цьому у відповідності до абзацу 2 пункту 5 вказаної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень п. 9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

За загальними правилами, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В пункті 10 зазначеної Постанови вказано, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

З аналізу викладеного, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Позивач не довів та не надав належних і допустимих доказів того, що дії працівників поліції щодо складання постанови про адміністративне правопорушення, проведення досудового розслідування були неправомірними, а також того, що внаслідок таких дій йому завдано моральної шкоди.

Суттєві моральні страждання, про які позивачем зазначено у своїй позовній заяві є лише припущенням, оскільки підтверджуючих доказів за нормою статті 81 ЦПК України позивачем не надано.

Також не надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральних страждань, втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків через діяльність або бездіяльність посадових осіб органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень.

Крім того, як встановлено судом, протокол про адміністративне правопорушення було складено працівниками патрульної поліції відносно позивача на підставі того, що інша особа, а саме, ОСОБА_3 , який і здійснив адміністративне правопорушення, назвався його (позивача) ім`ям, чим ввів працівників поліції в оману.

Таким же чином, назвавшись ОСОБА_1 , той же ОСОБА_3 ввів в оману і працівників Попільнянського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області, внаслідок чого відносно нього здійснювалось досудове розслідування за ім`ям позивача. Однак, дані обставини не призвели до притягнення позивача до кримінальної відповідальності, оскільки вже на підготовчому засіданні було встановлено, що кримінальне правопорушення було вчинене іншою особою.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесення моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідачів, то суд вважає за необхідне в позові відмовити за його недоведеністю.

Керуючись ст. 19,56 Конституції України ст. 11,16,23,1167,1173,1174 ЦК України, ст. 10-13,81,259,263-265,268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції, Головного Управління Національної поліції в Житомирській області, третя особа - Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Повне рішення суду складено 23 жовтня 2021 року.

Головуючий-суддяА.Міланіч