КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6114/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року у складі судді Лісовської О.В.,

у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ "КБ "Хрещатик" Славкіної Марини Анатоліївни, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратенко Олена Володимирівна, Київська міська державна адміністрація про поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ "КБ "Хрещатик" Славкіної М.А. (далі - ФГВФО), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратенко О.В., Київська міська державна адміністрація (далі - КМДА) про поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування жилим приміщенням.

Позов обґрунтовано тим, що 20.09.2003 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 , з якою прожив до 13.02.2017 року.

Від шлюбу сторони по справі мають двох дітей, які проживають разом з ними: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 01.02.2017 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Під час проживання в зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано у спільну сумісну власність нерухоме та рухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що складається з трьох кімнат, жилою площею 46,60 кв.м., загальною площею 90.60 кв.м., яка була придбана під час шлюбу шляхом інвестування коштів в її будівництво в сумі 322 449 грн 27 коп. відповідно до Положення «Про порядок фінансово-кредитної підтримки молодих сімей та одиноких молодих громадян на будівництво (реконструкцію) житла в місті Києві» та умов Договору про участь у фонді фінансування будівництва № 027/06-100/28-38/1-06 від 15.11.2006, укладеного з ВАТ «Комерційний банк «Хрещатик».

Відповідно до умов договору частина коштів - 10 % вартості квартири в розмірі 32 244 грн 92 коп. була внесена подружжям 15.11.2006 на поточний рахунок у ВАТ «Комерційний банк «Хрещатик», а решта - 290 204 грн 27 коп. були отримані в кредит, згідно Договору іпотечного кредиту 37/06-121М від 15.11.2006 та разом з першим внеском перераховані банком забудовнику КГП «Житлоінвестбуд-УКБ» за придбання квартири.

15.11.2006 року ОСОБА_3 з ВАТ «Комерційний банк «Хрещатик» було укладено Договір поруки №37/06-І2М-02, відповідно до умов якого він разом з ОСОБА_2 несе солідарну відповідальність за виконання зобов`язання повернути кредит, отриманий на придбання квартири. Після завершення будівництва Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу від 21.04.2008 №713-С/КІ було видане Свідоцтво про право власності від 21.04.2008, в якому зазначено, що по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

05.05.2098 право власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру було зареєстровано комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в книзі № 558-24 за реєстраційним № 45467, про що на свідоцтві було вчинено реєстраційний напис.

Між тим, після розірвання шлюбу ОСОБА_2 стала наполягати на тому, що придбана ними квартира разом з меблями є її особистою власністю, оскільки так вказано у Свідоцтві про право власності від 21.04.2008, а також стала заперечувати право позивача проживати в спільній квартирі та вільно користуватися нею.

З урахуванням уточнень та заяви про відмову від частини позовних вимог позивач просив:

1. визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , а також зазначене в позові рухоме майно, та виділити в порядку поділу спільного майна:

у власність ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 :

- 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , та складається з трьох кімнат жилою площею 46.60 кв.м., загальною площею 90,60 кв.м., вартість частки становить 677 400 грн;

- рухоме майно: ліжко двоспальне с матрацом «Венето» - 1 шт., вартість 6 880 грн; тумбу приліжкову - 2 шт., вартість 1 000 грн; шафа-купе «Стерх» бежевий - 1 шт., вартість 8 500 грн; люстру - 1 шт., вартість 1 800,00 грн.; телевізор Samsung PS42C433A4WX - 1 шт., вартість 7 400 грн; підставку під телевізор - 1 шт., вартість 250 грн; ноутбук Toshiba - 1 шт., вартість 2 900 грн; всього на суму 28 730 грн;

у власність ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 :

- 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та складається з трьох кімнат жилою площею 46,60 кв.м., загальною площею 90,60 кв.м., вартість частки 677 400 грн;

- рухоме майно: диван розкладний - 2 шт., вартість 3 760 грн; ліжко дитяче двоповерхове з двома матрацами - 1 шт., вартість 5 500 грн; шафа-купе «Стерх» коричневий - 1 шт., вартість 8 500 грн; стіл дитячій з тумбою - 2 шт., вартість 2 520 грн; кресло - 2 шт., вартість 620 грн; люстри - 2 шт. вартість 3 600 грн; телевізор PHILIPS 19РFL3403/10 - 1 шт., вартість 1 600 грн; велотренажер Sportop - 1 шт., вартість 5 500 грн; ноутбук Lenovo g580 - 1 шт., вартість 4 700 грн; всього на суму 36 300 грн.

2. Встановити порядок володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 , та виділити:

- у володіння та користування ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 : житлову кімнату площею 17,3 кв.м. (на плані в техпаспорті приміщення 4), разом з лоджією - 2,4 кв.м., вбиральню - 4,8 кв.м. (на плані в техпаспорті приміщення 2);

- у володіння та користування ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 : житлову кімнату площею 17,1 кв.м. (на плані в техпаспорті приміщення 7), житлову кімнату площею 12,2 кв.м. (на плані в техпаспорті приміщення 5), вбиральню - 4,9 кв.м. (на плані в техпаспорті приміщення 6);

- в загальному користуванні ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , і ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , залишити: кухню площею 14,1 кв.м. (на плані в техпаспорті приміщення 3), передпокій площею 17,8 кв.м. (на плані в техпаспорті приміщення 1), коридор - 4,69 кв.м., коридор - 3,04 кв.м.

3. Вирішити питання судових витрат.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 31, 575 % квартири АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 68, 425 % квартири АДРЕСА_1 .

Встановлено порядок користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 ., виділивши у користування ОСОБА_6 , площею 12,2 кв.м., ОСОБА_2 - 2 кімнати, площею 17, 3 кв.м. та 17, 1 кв.м. Місця загального користування залишено у спільному користуванні співвласників.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про поділ рухомого майна подружжя - відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, не повне з`ясування та не доведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вважає рішення незаконним та не обґрунтованим, в частині поділу та встановлення порядку користування спільною квартирою подружжя, оскільки районним судом не було дотримано принципу рівності часток сторін у праві спільної власності на квартиру.

Зазначено, що встановлений порядок користування квартирою суперечить інтересам позивача, відповідача та їхніх дітей, оскільки судом було ухвалено рішення в цій частині з виходом за межі вимог без повного і всебічного з`ясування обставин справи та думки сторін, порушивши приписи ст. 263 ЦПК України.

Також не погоджується з рішенням суду в частині відмови в задоволенні вимог про поділ рухомого майна подружжя, оскільки меблі та речі були придбанні подружжям під час шлюбу для облаштування квартири та знаходяться в кімнатах, якими сторони користуються відповідно до порядку, що склався після розірвання шлюбу 01.02.2017 року.

Крім того, вказано, що підставою такої відмови є ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного майна, а також придбання його у період перебування сторін у шлюбі, з таким висновком суду позивач не погоджується, оскільки до матеріалів справи було долучено всі необхідні докази, яким суд не надав належну оцінку.

В апеляційній сказі ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення районного суду в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 та встановлення порядку володіння та користування квартирою скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вирішити питання судових витрат.

Зазначено, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку, що частка позивача складає - 31, 575 % квартири за адресою: АДРЕСА_1 ., а відповідача - 68, 425 % квартири, при цьому не надано жодного розрахунку цих часток, не встановлено фактично, яка вартість придбаної квартири, за рахунок яких джерел вона придбавалася.

Вказано, що поділ квартири, здійснений судом, порушує права неповнолітніх дітей та подружжя ОСОБА_7 , за рахунок коштів яких частково фінансувалося придбання квартири та порушує принципи цільового використання бюджетних коштів. Визначаючи частку позивача, суд фактично перерозподілив цільові бюджетні кошти на користь позивача.

Крім того, скаржник посилалася на те, що районним судом не враховано та безпідставно не застосовано ч.2,3 ст. 70 СК України, а також не враховано висновки ВСУ у постановах від 20.05.2014 року у справі № 64/366-10 (3-20гс14) та від 18.05.2016 року у справі № 922/51/15 (3-194гс16) та рішення Європейського суду з прав людини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не погоджується з обґрунтуванням вказаної скарги, з наведеними в ній доводами та підставами скасування рішення суду та просить залишити її без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_3 та його представників, які підтримали подану ОСОБА_3 апеляційну скаргу, ОСОБА_2 та її представника, які підтримали подану ОСОБА_2 апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як убачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.09.2003року, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.02.2017року (а.с.11,13,14 т.1).

Від шлюбу мають дітей, ІНФОРМАЦІЯ_1 : доньку ОСОБА_8 та сина ОСОБА_9 (а.с.12 т.1).

Встановлено, що 15.11.2006 року між ВАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотечного кредиту №37/06-121М з наступними змінами, відповідно до умов якого банк надав позичальнику довготерміновий іпотечний кредит в сумі 290204, 27 грн. для інвестування в будівництво житла згідно з договором про участь у фонді фінансування будівництва № 027/06-100/28-38/1-06 від 15.11.2006року, укладеного між позичальником та банком, з кінцевим терміном погашення 17 квітня 2034 року (а.с.15-17 т.1).

15.11.2016 року між ВАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 37/06-121М-01 з наступними змінами, відповідно до умов якого іпотекодавець, з метою забезпечення виконання власних зобов`язань, що випливають з договору іпотечного кредиту №37/06-121М від 15.11.2006 року, передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку майнові права на квартиру, згідно з договором про участь у фонді фінансування будівництва №027/06-100/28-38/1-06 від 15.11.2006 року, укладеним іпотекодавцем з іпотекодержателем, згідно з яким іпотекодержатель як управитель зобов`язаний за кошти, внесені іпотекодержателем, профінансувати будівництво об`єкту нерухомості, а саме: трикімнатної квартири кв. АДРЕСА_1 та передати цей об`єкт іпотекодавцю у власність (а.с.245-250 т.1).

Окрім цього, поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_2 виступив ОСОБА_3 (а.с.139,140 т.1).

Встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 21.04.2008 року трикімнатна ізольована кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 90,6 кв м. та житловою - 46,6 кв.м. зареєстрована на праві приватної власності за відповідачкою (а.с.18 т.1).

Як убачається з листа Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.03.2018 року, згідно зі списками молодих сімей, які потребували поліпшення житлових умов та перебували на черзі квартирного обліку в Дарницькій районній в м. Києві державній адміністрації, на родину з 3-х осіб (вона, дочка та син) надано фінансово-кредитну підтримку шляхом надання іпотечного кредиту через уповноважений банк «Хрещатик» для будівництва трикімнатної кв. АДРЕСА_1 через повне компенсування банківських відсотків та часткове погашення кредиту в розмірі 25% (а.с.150 т1).

23.04.2018 року ОСОБА_2 було погашено заборгованість за кредитним договором №37/06-121М у розмірі 121823 грн 73 коп., що підтверджується квитанцією № 25 від 23.04.20118 року.

Як вбачається з листа №3/126 від 21.01.2020 року ПАТ «КБ «Хрещатик» станом на 21.01.2020 року зобов`язання за договором іпотечного кредиту №37/06-121М виконані в повному обсязі.

Поясненням допитаним судом у якості свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у судовому рішенні дана належна оцінка.

У справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту дарування батьками ОСОБА_2 особисто відповідачу грошових коштів на придбання майна чи придбання ними рухомого майна за власні кошти й передачі сторонам у якості дарунку.

Разом з тим, з висновками районного суду у частині вирішення заявленого по справі спору погодитися неможливо, враховуючи наступне.

Ухвалюючи рішення в частині вирішення вимог про поділ нерухомого майна - кв. АДРЕСА_1 , й визнаючи за ОСОБА_3 право власності на 36,85 % частин квартири, а за ОСОБА_2 - 63,15 %, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, проте визнав доведеним сплату кредиту за спільні кошти подружжя, на суму 222269 грн 88 коп., а 129704 грн 78 коп. - після розірвання шлюбу відповідачем, за особисті кошти, у зв`язку з чим розмір частки відповідача у спільному майні подружжя збільшив на указану суму.

Між тим, таких висновків районний суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Окрім цього, відповідно до керівних роз`яснень, які містяться у п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до вимог ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Матеріалами справи доведено, що спірне нерухоме майно придбано сторонами та набуто у спільну власність згідно наказу житлового органу від 21.04.2008 року, тобто під час шлюбу, а надані відповідачу кредитні кошти були використані в інтересах сім`ї, на придбання цього майна (а.с.13,14, 18 т.1).

Таким чином, кошти, отримані відповідачем за кредитним договором, використані в інтересах сім`ї, тому у сторін виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

За наведених підстав підлягали б поділу між подружжям невиконані грошові зобов`язання на користь банку, проте як убачається з долученої до справи довідки ПАТ «КБ «Хрещатик», станом на 21.01.2020 року кредит повернуто позичальнику у повному обсязі (а.с.53-68 т.6).

Зазначене дає підстави для висновків про те, що придбана у період шлюбу спірна квартира є спільним майном подружжя, у зв`язку з чим частки сторін за наслідками її поділу, є рівними.

Отже, та обставина, що ОСОБА_2 , як позичальником за кредитним договором, після розірвання шлюбу було сплачено частину кредитних коштів, по справі, предметом спору у якій є поділ майна подружжя, правового значення не має.

Питання повернення частини кредитних коштів підлягало б вирішенню у іншому провадженні, проте при цьому підлягає до врахування і та обставина, що ОСОБА_3 також особисто вносив платежі на повернення кредиту, а 12.11.2020 року перерахував на користь ОСОБА_2 63662 грн з зазначенням у квитанції призначення платежу: компенсація Ѕ частки кредиту, сплаченого після 01.02.2017 року ПАТ «КБ «Хрещатик» (а.с.53-68,119 т.6).

Відповідно до справи, указані кошти відповідачем отримано (а.с.130 т.6).

Щодо вирішення судом спору про поділ рухомого майна, колегія суддів враховує наступне.

Так, відмовляючи у задоволенні заявленого по справі позову щодо поділу рухомого майна й виділення на користь позивача: ліжко двоспальне с матрацом «Венето», тумби приліжкові - 2 шт., шафу-купу «Стерх», люстру, телевізор Samsung PS42C433A4WX, підставку під телевізор, ноутбук Toshiba, загальною вартістю 28730 грн, а на користь ОСОБА_2 диван розкладний - 2 шт., ліжко дитяче двоповерхове з двома матрацами, шафу-купу «Стерх», стіл дитячій з тумбою - 2 шт., крісло - 2 шт., люстра - 2 шт., телевізор PHILIPS 1 9PFL3403/10, велотренажер, ноутбук Lenovo, загальною вартістю 36300 грн, місцевий суд виходив з того, що належних та допустимих доказів на підтвердження наявності вказаного майна, а також придбання його у період перебування сторін у шлюбі, позивачем не надано.

Разом з тим, з такими висновками місцевого суду погодитися неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Так, на підтвердження доказів існування указаного рухомого майна, позивач послався на висновок про вартість майна - меблів та предметів домашнього побуту, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , складеного ТОВ «Реал Експерт» 14.06.2018 року (а.с.76-83 т.3).

Проте, районний суд висновок спеціаліста не дослідив, оцінки у рішенні не дав, в той час як викладені у ньому обставини мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до матеріалів висновку, оцінювач за місцем проживання сторін виявив наступне майно: ліжко двоспальне з матрацом «Венето», вартістю 6880 грн, тумби приліжкові - 2 шт., загальною вартістю 1000 грн, шафу-купу «Стерх» - 8500 грн, люстру - 1800 грн, телевізор Samsung PS42C433A4WX - 7400 грн, підставку під телевізор - 250грн, ноутбук Toshiba - 2900 грн, диван розкладний - 2 шт., загальною вартістю 3760 грн, ліжко дитяче двоповерхове з двома матрацами -5500 грн, шафу-купу «Стерх» -8500 грн, стіл дитячій з тумбою -2520 грн, крісло - 2 шт. загальною вартістю 620 грн, люстру - 2 шт., загальною вартістю 3600 грн, телевізор PHILIPS 1 9PFL3403/10 - 1600 грн, велотренажер спорт топ - 5500 грн, ноутбук Lenovo - 4700 грн (а.с.76 т.3).

В судовому засіданні відповідач підтвердила наявність у квартирі сторін заявленого у позові рухомого майна й погодилася з встановленою спеціалістом у висновку його вартістю.

Між тим зазначала, що фактично сторонами під час шлюбу було придбано лише люстри, крісла та диван, яке й просила виділити на користь позивача, а інше майно на її думку, не підлягає поділу, оскільки або придбано її батьками, або ним користуються діти.

Разом з тим, на підтвердження доводів про неможливість поділу частини майна, відповідач належних доказів не надала, не вбачається таких і з урахуванням допитаних судом свідків в тому числі й батьків відповідача, які до того ж зацікавлені у розгляді справи на користь доньки.

Відповідач заперечувала проти поділу між подружжям ліжка дитячого двоповерхового, стола з тумбою, велотренажера, посилаючись на те, що ним користуються їх діти, а також підтвердила, що фактично майном у запропонованому позивачем варіанті сторони й користуються.

Разом з тим, за змістом вимог, ОСОБА_3 хоча і включив указане майно у загальну масу придбаного у період шлюбу майна за спільні кошти подружжя, проте просив виділити його на користь відповідача й фактично у позові відступив від рівності часток у спільному майні подружжя та на свою користь просив виділити майна на загальну суму 28730 грн, а на користь ОСОБА_2 на значно більшу суму - 36300 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає помилковими висновки суду про неможливість поділу рухомого майна сторін з підстав недоведеності його наявності та придбання сторонами в період шлюбу.

Щодо вирішення спору про визначення порядку користування квартирою, колегія суддів враховує таке.

Як убачається з матеріалів справи, спірне житлове приміщення - кв. АДРЕСА_1 , складається з трьох ізольованих кімнат, площа яких становить 17,3 кв.м., 17,1 кв.м. та 12,2 кв.м. (а.с.20 т.1).

У квартирі зареєстровані та проживають чотири особи - сторони по справі та їх неповнолітні діти, 2003 року народження.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Визначаючи порядок користування жилим приміщенням шляхом виділення відповідачу з дітьми кімнат, пл. 17, 3 кв.м. та 17, 1 кв.м., а позивачу - 12, 2 кв.м. районний суд виходив з того, що між сторонами відсутній порядок користування квартирою й саме указаний порядок користування жилим приміщенням не буде порушувати прав усіх співвласників, оскільки це не впливає на частку кожного співвласника у праві власності та не змінює ці частки.

Між тим, відповідно до справи, позивач заявляв вимоги про виділення у користування йому кімнати, пл. 17,3 кв.м., а не 12,2 кв., як вирішив суд, що свідчить про порушення судом вимог ст. 13 ЦПК України та вихід за межі заявленого позову.

У судовому засідання ОСОБА_2 зазначала, що позивач самовільно, без погодження з нею зайняв кімнату, пл. 17,3 кв.м., яка до того ж має вихід до лождії, а вона з дітьми вимушена користуватися іншими кімнатами квартири.

Докази про встановлення між сторонами такого порядку користування спірним жилим приміщенням саме за їх спільною згодою, матеріали справи не містять.

А ця обставина виключає правові підстави до встановлення між сторонами порядку користування житлом у запропонованому позивачем варіанті.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

За змістом ч.1 ст.376 ЦПК, підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміна рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи, що при вирішенні позову про поділ майна подружжя та визначення порядку користування квартирою, місцевий суд припустися неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного застування норм матеріального права, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Ухвалюючи по справі нове рішення, колегія суддів з урахуванням викладеного, доходить висновку про визнання спільним майном подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , а також рухоме майно: ліжко двоспальне с матрацом «Венето» - 1 шт., вартістю 6 880 грн; тумбу приліжкову - 2 шт., загальною вартістю 1 000 грн; шафу-купе «Стерх» бежевий - 1 шт., вартістю 8 500 грн; люстру - 1 шт., вартістю 1 800 грн.; телевізор Samsung PS42C433A4WX - 1 шт., вартістю 7 400 грн; підставку під телевізор - 1 шт., вартістю 250 грн; ноутбук Toshiba - 1 шт., вартістю 2 900 грн; диван розкладний - 2 шт., загальною вартістю 3 760 грн; ліжко дитяче двоповерхове з двома матрацами - 1 шт., вартістю 5 500 грн; шафа-купе «Стерх» коричневий - 1 шт., вартістю 8 500 грн; стіл дитячий з тумбою - 2 шт., загальною вартістю 2 520 грн; крісло - 2 шт., загальною вартістю 620 грн; люстри - 2 шт. загальною вартістю 3 600 грн; телевізор PHILIPS 19РFL3403/10 - 1 шт., вартістю 1 600 грн; велотренажер Sportop - 1 шт., вартістю 5 500 грн; ноутбук Lenovo g580 - 1 шт., вартістю 4 700 грн.

Виділивши в порядку поділу спільного майна у власність ОСОБА_3 :

- 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , а також рухоме майно: ліжко двоспальне с матрацом «Венето» - 1 шт., вартістю 6 880 грн; тумбу приліжкову - 2 шт., загальною вартість 1 000 грн; шафа-купе «Стерх» бежевий - 1 шт., вартістю 8 500 грн; люстру - 1 шт., вартістю 1 800 грн.; телевізор Samsung PS42C433A4WX - 1 шт., вартістю 7 400 грн; підставку під телевізор - 1 шт., вартістю 250 грн; ноутбук Toshiba - 1 шт., вартістю 2 900 грн, а всього на суму 28 730 грн.

Виділивши в порядку поділу спільного майна у власність ОСОБА_2 :

- 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , а також рухоме майно: диван розкладний - 2 шт., вартість 3 760 грн; ліжко дитяче двоповерхове з двома матрацами - 1 шт., вартість 5 500 грн; шафа-купе «Стерх» коричневий - 1 шт., вартість 8 500 грн; стіл дитячій з тумбою - 2 шт., вартістю 2 520 грн; кресло - 2 шт., вартість 620 грн; люстри - 2 шт. загальною вартістю 3 600 грн; телевізор PHILIPS 19РFL3403/10 - 1 шт., вартістю 1 600 грн; велотренажер Sportop - 1 шт., вартістю 5 500 грн; ноутбук Lenovo g580 - 1 шт., вартістю 4 700 грн, а всього на загальну суму 36 300 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про відсутність у позивача права на квартиру, оскільки придбано спірне нерухоме майно лише на сімю, яка складається з відповідача та дітей, колегія суддів визнає безпідставними, необґрунтованими, остільки вони суперечать діючому законодавству України та Положенню «Про порядок фінансово-кредитної підтримки молодих сімей та одиноких молодих громадян на будівництво (реконструкцію житла) в місті Києві»,затвердженого рішенням Київської міської ради від 18.11.2004 р.№ 570/1980.

Відповідно до ч.4 ст.10 Закону України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні» молоді сім'ї та молоді громадяни можуть одержувати за рахунок бюджетних коштів пільгові довгострокові державні кредити на будівництво і придбання жилих будинків і квартир, на оплату вступних пайових внесків при вступі до молодіжних житлових комплексів, житлово-будівельних кооперативів, а також на обзаведення домашнім господарством.

Вимогами ст.1 указаного Закону визначено поняття молода сім'я - подружжя, в якому вік чоловіка та дружини не перевищує 35 років, або неповна сім, в якій мати (батько) віком до 35 років.

Згідно п. 2 Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого Постаново КМ України від 29 травня 2001року № 584, встановлено, що позичальник - це молода сім'я або одинокий молодий громадянин, які отримали кредит на умовах, визначених кредитним договором.

Отже, положеннями законодавства України не обмежують право на отримання молодіжного кредиту сім'ї, в якій один із подружжя є іноземним громадянином та передбачають, що кредит на придбання житла надається саме подружжю, від імені якого діє один з членів сім'ї який має право на отримання кредиту.

Не передбачено таких обмежень і в Положенні «Про порядок фінансово-кредитної підтримки молодих сімей та одиноких молодих громадян на будівництво (реконструкцію житла) в місті Києві», на яке міститься посилання в апеляційній скарзі.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці, які перебувають на території України на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Діюче законодавство не містить норм, що обмежують отримання грошових коштів в кредит подружжям, де чоловіком чи дружиною є іноземний громадянин чи набуття іноземним громадянином права власності на кредитні кошти.

Не передбачено обмежень і щодо надання компенсації частини отриманого та придбаного житла житла для сім'ї та компенсацію його частини за рахунок бюджетних коштів.

Встановлено, що кредитний та іпотечний договори укладено з ОСОБА_2 , яка на час отримання кредиту перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем та не мала статусу одинокої особи.

ОСОБА_3 виступив поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_2 .

Встановлено, що у відповідності до укладеного договору, компенсаційна частка кредиту в сумі 72 551 грн 07 коп. була сплачена Головним управлінням житлового забезпечення КМДА 27.12.2006р в порядку компенсації 25% суми молодіжного кредиту, а також сплачено відсотки, в сумі 290 204 грн27 коп. (а.с.53-68т.6).

Відповідно до матеріалів справи, з урахуванням програми молодіжного кредитування, вартість сплаченої сторонами спірної квартири склала 352052грн.36коп. (а.с.38 т.3), з яких 61 848грн.09коп. було внесено готівкою на рахунок відповідача, відкритий у ВАТ КБ «Хрещатик» й у подальшому перераховано забудовнику, а інша частина вартості квартири - 290 204грн.24коп. була сплачена подружжям ОСОБА_14 15.11.2006 забудовнику отриманими у кредит коштами.

Не може впливати на суть прийнятого рішення й та обставина, що фінансування будівництва квартири відбулося за програмою молодіжного кредитування, оскільки позивач на час укладання відповідних угод був членом сім`ї відповідача й фактично квартира придбана у період шлюбу.

Колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що платежі з повернення кредиту та оплату відсотків за кредитом, є внесками по оплаті вартості квартири.

Матеріалами справи доведено, що вартість спірної квартири була оплачена сторонами у повному обсязі 15.11.2016року й право власності на квартиру було зареєстровано 25.05.2008року, тобто в період перебування сторонами у шлюбі, який розірвано було рішенням суду від 01.02.2017 (а.с.13 т.1).

Правовою природою платежів сторін банку на виконання умов договору іпотечного кредиту № 37/06-12-121М від 15.11.2006р було повернення кредитних коштів, а не оплатою вартості квартири.

Згідно ч.3 ст.61 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Належних та допустимих доказів на підтвердження внесення подарованих батьками відповідача коштів на придбання квартири, матеріали справи не містять.

Відповідний договір дарування на користь відповідача чи дітей у письмовій формі у відповідності до ч.1 ст.1047 ЦК України не укладався та не посвідчувався, а пояснення свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 з цього приводу в силі ст. 78 ч.2 ЦПК України не можуть бути допустимими доказами укладання чи виконання сторонами договорів про передачу грошових коштів, які відповідно до вимог цивільного законодавства мають укладатися в письмовій формі, а їх укладання та виконання підтверджуватися письмовими доказами.

Пояснення свідків про сплату ними, батьками відповідача частини вартості квартири в розмірі першого внеску спростовуються змістом долученої до справи квитанції від 15.11.2006 року про внесення 61 848грн.09коп. ОСОБА_2 .

Докази про участь батьків у сплаті кредитних коштів у справі відсутні.

Відповідно до справи, позивачем на користь відповідача було повернуто 12.11.2020року шляхом банківського переказу 63 662грн. у якості компенсації Ѕ частки сплачених нею власних коштів у рахунок погашення кредиту після розірвання шлюбу.

Встановлено, що зазначені кошти ОСОБА_2 отримала. Посилання на те, що отримала їх помилково, вважаючи сплатою аліментів, й у подальшому повернула відправнику, на розмір часток сторін у праві власності на квартиру, набуту ними під час шлюбу, не впливає. До того ж, як убачається зі справи, зазначений поштовий переказ ОСОБА_3 не отримано.

За наведених підстав, колегія суддів відхиляє твердження апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що позивач, як іноземець, не мав права на кредит та компенсацію за рахунок бюджетних коштів; що кошти на придбання квартири надавалися її батьками та те, що з урахуванням внесених платежів на сплату кредитних коштів вона має право на більшу частку квартири.

Не заслуговують на увагу й посилання відповідача на те, що у відповідності до ч.3 ст.70 СК України її частка у спільному майні повинна бути збільшена, остільки діти проживають разом з нею, а позивач має заборгованість по аліментам.

При цьому, колегія суддів враховує відсутність судового рішення про визначення місця проживання дітей, а як убачається зі справи, виконавчий лист про стягнення аліментів на користь позивача на утримання їх дітей перебуває на виконанні по місцю його роботи, а заборгованість, яка до того ж сплачена, виникла внаслідок некоректного нарахування аліментів бухгалтером ТОВ «Еко», де працює ОСОБА_3 ( а.с.91, 169,170 т.6).

Матеріалами справи не доведено, що розмір аліментів, які сплачує позивач на утримання дітей, є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Не долучено до справи й належних доказів на підтвердження того, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, що виключає правові підстави застосування до виниклих правовідносин вимог ч.2 ст.70 СК України, як зазначено в апеляційній скарзі.

Отже, матеріалами справи безспірно доведено перебування сторін у шлюбі з 20.09.2003 року по 01.02.2017 року й придбання за період їх сумісного проживання й ведення спільного господарства рухомого та нерухомого майна, яке відповідно до діючого законодавства України є спільним майном подружжя й підлягає поділу на загальних підставах.

Необґрунтованими колегія суддів визнає твердження апеляційної скарги ОСОБА_3 про необхідність виділення йому у користування кімнати, пл.17,3 кв. м., оскільки, як свідчать матеріали справи, позивач хоча і проживає в указаній кімнаті, проте поселився у зазначене помешкання без згоди іншого співвласника - ОСОБА_2 .

До того ж, лише заявлена до виділення в користування позивача кімната, має вихід до лоджії, що у випадку задоволення вимог, буде порушувати житлові права відповідача.

З урахуванням положень ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як убачається зі справи, під час розгляду справи, позивач поніс судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в сумі 8000грн й 12 000грн та 3300 грн - пов`язаних з оцінкою майна (а.с. 1, 28а, т.1,а.с. 60 т.3,42 т.7).

Судові витрати ОСОБА_2 склали 12 000 грн (а.с.70 т.7).

Враховуючи ту обставину, що подані по справі апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, та враховуючи принцип пропорційності задоволених вимог та застосовуючи зустрічне зарахування, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 10 700 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про часткове задоволення заявленого по справі позову.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , а також рухоме майно: ліжко двоспальне с матрацом «Венето» - 1 шт., вартістю 6 880 грн; тумбу приліжкову - 2 шт.,загальною вартістю 1 000 грн; шафа-купе «Стерх» бежевий - 1 шт., вартістю 8 500 грн; люстру - 1 шт., вартістю 1 800 грн.; телевізор Samsung PS42C433A4WX - 1 шт., вартістю 7 400 грн; підставку під телевізор - 1 шт., вартістю 250 грн; ноутбук Toshiba - 1 шт., вартістю 2 900 грн; диван розкладний - 2 шт., загальною вартістю 3 760 грн; ліжко дитяче двоповерхове з двома матрацами - 1 шт., вартістю 5 500 грн; шафа-купе «Стерх» коричневий - 1 шт., вартістю 8 500 грн; стіл дитячий з тумбою - 2 шт., загальною вартістю 2 520 грн; крісло - 2 шт., загальною вартістю 620 грн; люстри - 2 шт. загальною вартістю 3 600 грн; телевізор PHILIPS 19РFL3403/10 - 1 шт., вартістю 1 600 грн; велотренажер Sportop - 1 шт., вартістю 5 500 грн; ноутбук Lenovo g580 - 1 шт., вартістю 4 700 грн.

Виділити в порядку поділу спільного майна у власність ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ):

- 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , а також рухоме майно: ліжко двоспальне с матрацом «Венето» - 1 шт., вартістю 6 880 грн; тумбу приліжкову - 2 шт., загальною вартістю 1 000 грн; шафа-купе «Стерх» бежевий - 1 шт., вартістю 8 500 грн; люстру - 1 шт., вартістю 1 800 грн.; телевізор Samsung PS42C433A4WX - 1 шт., вартістю 7 400 грн; підставку під телевізор - 1 шт., вартістю 250 грн; ноутбук Toshiba - 1 шт., вартістю 2 900 грн, а всього на загальну суму 28 730 грн.

Виділити у власність ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ):

- 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , а також рухоме майно: диван розкладний - 2 шт., загальною вартістю 3 760 грн; ліжко дитяче двоповерхове з двома матрацами - 1 шт., вартістю 5 500 грн; шафа-купе «Стерх» коричневий - 1 шт., вартістю 8 500 грн; стіл дитячій з тумбою - 2 шт., загальною вартістю 2 520 грн; крісло - 2 шт., загальною вартістю 620 грн; люстри - 2 шт., загальною вартість 3 600 грн; телевізор PHILIPS 19РFL3403/10 - 1 шт., вартістю 1 600 грн; велотренажер Sportop - 1 шт., вартістю 5 500 грн; ноутбук Lenovo g580 - 1 шт., вартістю 4 700 грн, а всього на загальну суму 36 300 грн.

У задоволені позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_15 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у сумі 10 700 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: