Провадження № 6/638/757/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року суддя Дзержинського районного суду міста Харкова Семіряд І.В. розглянувши заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова у справі №638/12278/15-ц, №4-с/638/23/21, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла зазначена заява, в якій ОСОБА_1 просить вжити заходи судового контролю за виконання рішення суду, вжити заходи процесуального примусу щодо уповноваженого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у якого в провадження перебуває ВП №56298905, а саме ОСОБА_2 .

Суддя, дослідивши матеріали заяви та додані документи, приходить до наступного:

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.07.2021 скаргу стягувача ОСОБА_1 , боржник ОСОБА_3 , орган, діяльність якого оскаржується: Відділ примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)- задоволено частково. Визнано неправомірними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області зі складання актів ВП №52298905 від 30.07.2019, від 01.08.2019, 05.08.2019, від 06.08.2019. Зобов`язано уповноваженого державного виконавця Відділ примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) вжити заходи примусового виконання рішення, передбачені ст.64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно статті 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Порядок встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в цивільних справах визначено розділом VІІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України.

Зокрема ст. 447 ЦПК України передбачає, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд у разі встановлення обґрунтованості скарги визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець згідно положень ст. 453 ЦПК України повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Таким чином, законодавством України передбачений судовий контроль за виконанням рішень у цивільному судочинстві шляхом подання скарги на рішення чи бездіяльність виконавця.

Як встановлено, судом вже було здійснено контроль за виконанням рішенням, шляхом розгляду скарги ОСОБА_4 на дії державного виконавця.

Встановлення судового контролю за клопотанням сторони, шляхом вжиття заходів процесуального примусу, нормами ЦПК України не передбачено.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що клопотання про вжиття заходів судового контролю за виконанням ухвали суду не підлягає розгляду в порядку контролю за виконанням рішення суду, передбаченого розділом VII ЦПК України.

Разом з тим, суд вважає необхідним роз`яснити ОСОБА_1 його право на звернення до суду зі скаргою у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Окрім того, ст. 382 КК України передбачена відповідальність за невиконання судового рішення.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Виходячи з наведеного прихожу до висновку, що заявнику, слід відмовити у відкритті провадження, оскільки це питання не підлягає розгляду в порядку ст. 269 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.186, суддя, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова у справі №638/12278/15-ц, №4-с/638/23/21- відмовити.

До визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) ухвалу може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до або через Харківський апеляційний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

СУДДЯ: Семіряд І.В.