ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 жовтня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/1913/20

Головуючий у першій інстанції - Яременко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/221/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Онищенко О.І., Харечко Л.К.

секретар: Поклад Д.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова у складі судді Яременко І.В. від 16 жовтня 2020 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, дата складання повного тексту рішення 20 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики в сумі 57 300 грн. Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 13.06.2018 року ОСОБА_2 отримала від нього грошові кошти в сумі 2 000 доларів США, про що нею була складена розписка. Позивач вказував, що оскільки у даній розписці не було вказано, коли саме позичальник зобов`язаний повернути гроші, 20.01.2020 року ОСОБА_1 на адресу відповідача була направлена вимога в місячний термін повернути взяті в борг кошти. У позові ОСОБА_1 зазначав, що у вказаний строк відповідач грошові кошти не повернула. У вимогах заявленого позову ОСОБА_1 , з посиланням на статті 1046, 1047, 1049 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість в сумі 57 300 грн.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 16.10.2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 16.10.2020 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 16.10.2020 року не відповідає фактичним обставинам справи і вимогам закону. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції проігнорував надані позивачем докази, не надав належної оцінки доводам позивача, віддав перевагу доводам відповідача. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції необґрунтовано зазначив у оскаржуваному рішенні від 16.10.2020 року про те, що позивач не надав суду належні докази про обов`язок відповідача повернути кошти за наданою суду розпискою. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції в якості підстави для відмови у задоволенні позовних вимог послався на показання свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також на ксерокопії розписок, складених між особами, які не є учасниками справи, відповідно до яких відповідач отримала від ОСОБА_4 кошти в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 . Апелянт зазначає, що ксерокопії розписок мали дуже низьку якість, не були посвідчені, а на вимогу представника позивача надати їх оригінали, було повідомлено, що оригіналів не існує. Доводи апеляційної скарги стверджують, що за даних обставин, суд першої інстанції повинен був поставити під сумнів відповідність копії оригіналу, та не приймати до уваги надані письмові докази. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні від 16.10.2020 року, що в наданій позивачем розписці не зазначено строк повернення коштів, проте, як вважає апелянт, дана обставина спростовується ксерокопією листа-вимоги від 20.01.2020 року із доказами направлення, в якому позивач направив на зареєстровану адресу відповідача вимогу у місячний термін повернути взяті у борг кошти, що відповідає вимогам ч.1 статті 1049 ЦК України.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Новик М.С. підтримали доводи та вимоги поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Якуба Г.О. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 16.10.2020 року.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду даної справи, не з`явилась. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що у розписці від 13.06.2018 року зазначено, що ОСОБА_2 взяла борг (гроші) в сумі 2 000 доларів США у ОСОБА_1 в рахунок боргу ОСОБА_3 (а.с.44).

20.01.2020 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , із листом-вимогою щодо повернення коштів, взятих в борг (а.с.5).

З копії розписки від 14.12.2017 року вбачається, що ОСОБА_3 отримав від Криворучка з липня 2016 по грудень 2017 року 29 000 доларів США в рахунок погашення боргових зобов`язань перед ним ОСОБА_1 (а.с.38).

Відповідно до копії розписки від 21.06.2018 року, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 борг в сумі 3 000 доларів США в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 (а.с.39).

Згідно копії розписки від 27.06.2018 року (а.с.40), ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 борг в сумі 1 000 доларів США в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 . Також підтверджує, що борг ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 в сумі 35 000 доларів США погашений, у підтвердження чого передає їм розписку ОСОБА_1 (а.с.40).

Як вбачається із оскаржуваного рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 16.10.2020 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із відсутності достатніх підстав для задоволення позову. При цьому, суд першої інстанції послався на фактичні обставини справи, норми права, які регламентують спірні правовідносини, також при вирішенні даного спору по суті судом першої інстанції було враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, а також у постановах Верховного Суду від 10.12.2018 року у справі №319/1669/16, від 08.07.2019 року у справі №524/4946/16, від 12.09.2019 року у справі №604/1038/16.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 16.10.2020 року не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставами для скасування рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 16.10.2020 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції необґрунтовано зазначив у оскаржуваному рішенні від 16.10.2020 року про те, що позивач не надав суду належні докази про обов`язок відповідача повернути кошти за наданою суду розпискою. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції в якості підстави для відмови у задоволенні позовних вимог послався на показання свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також на ксерокопії розписок, складених між особами, які не є учасниками справи, відповідно до яких відповідач отримала від ОСОБА_4 кошти в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 . Апелянт зазначає, що ксерокопії розписок мали дуже низьку якість, не були посвідчені, а на вимогу представника позивача надати їх оригінали, було повідомлено, що оригіналів не існує. Доводи апеляційної скарги стверджують, що за даних обставин, суд першої інстанції повинен був поставити під сумнів відповідність копії оригіналу, та не приймати до уваги надані письмові докази. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні від 16.10.2020 року, що в наданій позивачем розписці не зазначено строк повернення коштів, проте, як вважає апелянт, дана обставина спростовується ксерокопією листа-вимоги від 20.01.2020 року із доказами направлення, в якому позивач направив на зареєстровану адресу відповідача вимогу у місячний термін повернути взяті у борг кошти, що відповідає вимогам ч.1 статті 1049 ЦК України.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 16.10.2020 року, виходячи із наступного.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц, провадження №14-465цс18, у постанові Верховного Суду від 08.07.2019 року у справі №524/4946/16-ц, провадження №61-20376св18.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносини за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15.

Дослідивши розписку ОСОБА_2 від 13.06.2018 року, суд першої інстанції дійшов переконання про неможливість тлумачення порядку викладених у ній слів, як зобов`язання повернення грошових коштів з боку відповідача ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 . Суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності належних, допустимих та достовірних доказів, у розумінні статей 77,78,79 ЦПК України на підтвердження наявності боргових зобов`язань відповідача перед позивачем. Також суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні, що позивачем не надано суду належних доказів щодо обов`язку відповідача повернути кошти за вказаною розпискою. Судом вказано, що наданий позивачем оригінал розписки не відповідає вимогам договору позики, встановленим статтею 1046 ЦК України.

Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представник відповідача, заперечуючи проти вимог заявленого позову, в судовому засіданні стверджувала, що у розписці, наданій суду позивачем, відсутні відомості щодо обов`язку ОСОБА_2 повернути грошові кошти, при цьому, грошові кошти ОСОБА_2 були отримані в рахунок боргу позивача перед її чоловіком ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог заявленого позову, оскільки даний висновок суду узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини. Розписка від 13.06.2018 року містить в собі інформацію про отримання ОСОБА_2 коштів в сумі 2 000 доларів США, проте, не містить в собі інформації про отримання ОСОБА_2 вказаних грошових коштів у борг. Крім того, судом першої інстанції було обґрунтовано зазначено у оскаржуваному рішенні від 16.10.2020 року про те, що дана розписка не відповідає вимогам договору позики, встановленим приписами статті 1046 ЦК України, оскільки не містить в собі зобов`язання відповідача повернути позивачу отримані кошти.

Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні від 16.10.2020 року, що в наданій позивачем розписці не зазначено строк повернення коштів, проте, як вважає апелянт, дана обставина спростовується ксерокопією листа-вимоги від 20.01.2020 року із доказами направлення, в якому позивач направив на зареєстровану адресу відповідача вимогу у місячний термін повернути взяті у борг кошти, що відповідає вимогам ч.1 статті 1049 ЦК України.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 16.10.2020 року, оскільки направлення позивачем відповідачу листа-вимоги від 20.01.2020 року не може бути підтвердженням наявності зобов`язання відповідача повернути позивачу грошові кошти, у розумінні приписів статей 1046, 1049 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті необґрунтовано прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які підтвердили безпідставність вимог заявленого позову.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 16.10.2020 року, виходячи із наступного. Виходячи із приписів статті 90 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів по справі. При цьому, згідно ч.1,ч.2,ч.3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 16.10.2020 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, на які учасники судового розгляду даної справи посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 16 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: