П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року м. Київ

Справа № 359/2031/20

Провадження: № 22-ц/824/13032/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Ратнікової В.М., Писаної Т.О.

секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Чирки С.С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зміну черговості одержання права на спадщину,

в с т а н о в и в :

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що 28 серпня 1982 року між ним та ОСОБА_4 було укладено шлюб, внаслідок якого остання обрала собі прізвище ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 в цьому шлюбі народився син - ОСОБА_2 17 січня 1990 року шлюб між позивачем та ОСОБА_6 було розірвано, проте вони продовжували проживати однією сім`єю як чоловік та жінка. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. Спадкоємцями першої черги стали: син ОСОБА_2 та матір померлої ОСОБА_3 . Зазначив, що він є спадкоємцем четвертої черги, проте вважає, що це порушує його права, оскільки він прожив разом із померлою однією сім`єю як чоловік та жінка більше 29 років. За час проживання вели спільне господарство, виростили спільного сина, побудували новий будинок по АДРЕСА_1 . Крім того зазначив, що з 1985 року ОСОБА_6 тяжко хворіла, мала цукровий діабет II типу, гіпертонічну хвороба II ступеню, холецистит, нефролітіаз, виразку шлунку, фіброму матки, ракову хвороба шлунку та інші хвороби. Через ці тяжкі і тривалі захворювання вона була у поганому стані і позивач був змушений повністю опікуватися нею. За час своєї хвороби ОСОБА_6 повністю знаходилася на його утриманні та догляді. Також відмітив, щодоглядав за нею до самої її смерті та повністю забезпечував все її лікування як матеріально так і фізично, оскільки повністю оплачував всі надані їй медичні послуги, медикаменти та возив її до різних лікувальних установ на консультації, обстеження, лікування та операції. Також здійснював щоденний догляд за померлою, забезпечував її продуктами харчування, ліками, готував їжу, забезпечував всі необхідні побутові умови тощо. Також ним було організовано і оплачено всі витрати на поховання ОСОБА_6 . Просив суд надати право на спадкування майна, що залишилося після смерті ОСОБА_6 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 05 серпня 2021 року направив апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 налагодилися їхні стосунки, тому вони продовжували жити однією сім`єю як чоловік та дружина до самої її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто, більше 20 років. Вважав, що згідно ст. 1264 ЦК України він належить до четвертої черги спадкоємців за законом. Також відмітив, що під час спільного проживання з ОСОБА_6 вони вели спільне господарство, виростили сина, побудували новий будинок, де проживали разом до дня її смерті. Зазначив, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зробив цілий ряд висновків, які суперечать обставинам справи та які були взяті з відзиву представника відповідачки. Крім того вказав, що майно, яке належало ОСОБА_6 , було нажите ними разом під час спільного проживання. Лікування покійної дружини оплачував він власними коштами. Зазначив, що суд першої інстанції зробив неправильний висновок стосовно його неналежності до спадкоємців померлої ОСОБА_6 за законом, пославшись на відсутність доказів їх спільного проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. При цьому проігнорував той факт, що в Бориспільському міськрайонному суду Київської області знаходиться цивільна справа за його заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю його та ОСОБА_6 як чоловіка та жінки. Стверджував, що під час ухвалення оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини даної справи, було зроблено висновки, які суперечать обставинам справи та було допущено порушення норм права, що як окремо, так і в сукупності унеможливлює залишення в силі оскаржуваного судового рішення.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 серпня 2021 року та 15 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що не вважає ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги. Посилаючись на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28 серпня 2019 року у справі №588/350/15-ц, згідно якої допустимим доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Проте, на її думку, жодних належних і допустимих доказів проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю позивачем надано не було. Заява ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю розглядалася в іншому провадженні та була залишена без розгляду ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2021 року. Зазначила, що в судовому засіданні обставини для задоволення позову про зміну черговості одержання права на спадщину не знайшли свого підтвердження. Також відмітила, що допитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивача не змогли повідомити про конкретні події та обставини здійснення опіки, матеріального забезпечення, надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві ОСОБА_1 . Крім того, посилалась на постанову Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №200/21452/15-ц, в якій суд підкреслив, що у випадку існування спору за спадок, безпорадний стан спадкодавця повинен довести позивач, заявляючи вимогу про зміну черговості одержання права на спадок. При цьому, одних лише пояснень позивача та показань свідків недостатньо для доведення безпорадного стану спадкодавця. Також зазначила, що позивач не підтвердив безпорадній стан спадкодавця медичними документами. Додатково відмітила, що не відповідають дійсності твердження позивача про формальність розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_6 в 1990 році. Вважала апеляційну скаргу позивача безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Просила залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні адвокат Куколь В.В. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

ОСОБА_3 та її адвокат Соколов С.В. заперечували проти апеляційної скарги просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 28 серпня 1982 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виконавчим комітетом Кучаківської сільської ради Бориспільського району Київської області було зареєстровано шлюб, актовий запис № 14. Прізвище подружжя після реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 (а.с. 6).

З копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 виданого 30.06.1983 року, вбачається, що від шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_6 народився син.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було розірвано 17 серпня 2010 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №11 (а.с.8).

Згідно з довідкою «Бориспільського районного центру первинної медико- санітарної допомоги» від 05.03.2020 року №81 (а.с.14), у ОСОБА_6 за життя були виявлені: цукровий діабет II типу - 2012 році, гіпертонічна хвороба II ступеню - 2014 році, холецистит, нефролітіаз, виразка шлунку, фіброма матки, ракова хвороба шлунку.

Із 26.03.2019 по 29.03.2019 року знаходилась на стаціонарному лікуванні відділенні абдомінальної хірургії Київського обласного диспансеру. DS: Рак тіла шлунку. ТЗ N1 М1 Канцероматоз очеревини. Одержала хіміотерапію. Із 17.05.2019 року оформлена на МСЕК по онкозахворювання. Із 20.09.2019 по 03.10.2019 року знаходилася на лікуванні в Олександрійській клінічній лікарні міста Києва.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла (а.с.9).

25 листопада 2019 року відповідач ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Козій А.В. із заявою про прийняття спадщини (а.с. 68).

25 листопада 2019 приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Козій А.В. було відкрито спадкову справу № 6/2019 (а.с. 78).

Із довідки Виконавчого комітету Кучаківської сільської ради Бориспільського району Київської області № 783 від 09 грудня 2019 року вбачається, що ОСОБА_6 була зареєстрована і постійно проживала АДРЕСА_1 з 2004 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . На день її смерті разом з померлою проживали і були зареєстровані: ОСОБА_1 1960 р. н - колишній чоловік; ОСОБА_2 1983 р. н. - син (а.с.10).

Постановою Бориспільського районного суду від 20 липня 1986 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_2 (а.с.42).

Рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 05 липня 1996 року висилено ОСОБА_1 з будинковолодіння в АДРЕСА_1 , без надання іншого житла (а.с.43-45).

ОСОБА_6 з травня 2018 року до моменту смерті займалася підприємницькою діяльністю (а.с.39-40).

Згідно відповідей АБ «УкрГазБанк» від 22.05.2020 року №68/02-14, станом на 01 червня 2020 року на ім`я ОСОБА_6 відкрито один рахунок із залишком 5236,17 гривень; в АТ «Райффайзен Банк Аваль» на ім`я ОСОБА_6 відкрито один рахунок, залишок коштів на ньому складає 52900,98 грн; в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_6 відкрито два депозитні рахунки із залишком 25 534,59 гривень та 781,71 гривень та видано дві картки із залишком на рахунках 12 450 грн та 396,61 грн (а.с. 125,127-128)

У відповіді ТСЦ №3241 від 22.05.2020 року №70/02-14, станом на 28.05.2020 рік за громадянкою ОСОБА_6 зареєстрований автомобіль «Mercedes-Benz» д.н.з. НОМЕР_2 (а.с.126).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 .

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано на те, що законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушувати прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині (частина перша статті 1259 ЦК України).

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

Тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як одержання права на спадкування наступною чергою (частина друга статті 1258 ЦК України) та зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом.

Одержання права на спадкування наступною чергою стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом в межах певної черги, впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом, стосується першої-п`ятої черги.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Отже, черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (частина перша статті 1259 ЦК України), або на підставі рішення суду (частина друга статті 1259 ЦК України).

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17, від 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18 та від 18 червня 2020 року у справі № 565/1046/16-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18-ц, від 01 березня 2021 року у справі № 233/5990/18, від 17 березня 2021 року у справі №200/12980/14.

Під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений віком, тяжкою хворою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Належними доказами, які підтверджують безпорадний стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належним чином оціненивші усі зібрані у справі докази, суд першої інсанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів проживання протягом п`яти останніх років з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що вони мали спільний побут, бюджет і взаємні права та обов`язки, крім того, позивачем не було надано належних, достатніх і достовірних доказів як для усунення від спадкування відповідачів, так і що він протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечував, надавав іншу допомогу спадкодавцеві.

У справі, яка переглядається встановлено, що померла ОСОБА_6 дійсно мала деякі хвороби (цукровий діабет, фіброма тіла матки, гіпертонічна хвороба ІІ ступеню, виразка шлунку), проте матеріали не містять та позивачем не надано належних, допустимих письмових (медичних) доказів (медичну довідку тощо) на підтвердження перебування спадкодавця у безпорадному стані та неможливості останньої здійснювати звичайні речі та догляд за собою.

З виписки із медичної картки ОСОБА_6 та відповіді КНП Бориспільської районної ради Київської області «Бориспільський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» убачається, що діагноз рак тіла шлунку їй було поставлено у березні 2019 року, з 26.03.2019 року по 29.03.2019 року знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділені абдомінальної хірургії Київського обласного диспансеру, з 17.05.2019 року оформлена на МСЕК по онкозахворюванню, з 20.09.2019 року по 03.10.2019 року знаходилась на лікуванні в Олександрійській клінічній лікарні м. Києва, після чого була виписана для подальшого лікування у онколога та хірурга за місцем проживання, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла вдома.

Проте, ні виписка з медичної картки, ні відповідь КНП Бориспільської районної ради Київської області «Бориспільський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» не містять жодних відомостей про перебування хворої ОСОБА_6 у безпорадному стані.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 дали суперечливі свідчення стосовно безпорадного стану ОСОБА_6 , що не може бути беззаперечним доказом наявності у померлої такого стану.

Тривале опікування спадкодавцем та надання йому допомоги не може бути достатньою обставиною для зміни черговості спадкування в розумінні частини другої статті 1259 ЦК України без установлення сукупності усіх юридичних фактів, обумовлених даною нормою, зокрема, й щодо факту перебування спадкодавця у безпорадному стані.

Окрім того, матеріали справи свідчать про те, що померла ОСОБА_6 була матеріально забезпечена, доказів протилежного позивачем надано не було.

Також, позивачем не доведено, а навпаки, спростовується матеріалами справи, зокрема, копіями судових рішень про розірвання шлюбу, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання сина ОСОБА_2 , про виселення ОСОБА_1 з будинковолодіння в АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення, посилання на існування між позивачем та померлою ОСОБА_6 шлюбних відносин після розірвання шлюбу до моменту смерті останньої.

Безпідставними є і посилання скаржника на перебування в Бориспільському міськрайонному суду Київської області цивільної справи за його, ОСОБА_1 , заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю його та ОСОБА_6 як чоловіка та жінки, оскільки така заява була залишена без розгляду ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2021 року.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням положень ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 оскільки належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_6 перебувала у безпорадному стані та потребувала піклування матеріали справи не містять.

Висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для зміни черговості одержання права на спадщину відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наявним у справі доказам дана належна правова оцінка, та як, наслідок судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2021 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді В.М. Ратнікова

Т.О. Писана