ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7696/21 Справа № 180/882/21 Суддя у 1-й інстанції - Янжули О.С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі АТ Марганецький ГЗК) про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, мотивуючи його тим, що 22 жовтня 2005 року, внаслідок нещасного випадку на виробництві, а саме нанесення ОСОБА_2 йому тілесних ушкоджень, він отримав травми у вигляді струсу головного мозку, перелому лівої виличної кістки. За результатами проведеного компетентною комісією розслідування, вказаний нещасний випадок визнано таким, що пов`язаний з виробництвом.

Вказував, що згідно пунктів 6-7 акту №48/7 форми Н-1 Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, вбачається, що видом події, який призвів до настання нещасного випадку є умисна травма, завдана іншою особою, причинами виникнення нещасного випадку є травмування, внаслідок протиправного діяння іншої особи, а саме ОСОБА_3 , механіка дільниці внутрішньошахтного транспорту, який допустив порушення статті 14 Закону України Про охорону праці, що свідчить про порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівника відповідача та неналежного виконання роботодавцем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці.

Зазначав, що 11 грудня 2006 року він пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією за результатом якого встановлено 20% втрати працездатності та необхідність в медикаментозному лікуванні у невропатолога.

Вказував, що 04 січня 2012 року та 27 листопада 2019 року повторно проходив огляд МСЕК, за результатами яких ступінь втрати професійної працездатності склала 20%, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні, та з 01 грудня 2019 року встановлено третю групу інвалідності безстроково. Згідно висновку про умови та характер праці позивачу протипоказано фізичне перевантаження, виконання робіт на висоті та біля рухомих механізмів.

Посилаючись на те, що у зв`язку із нещасним випадком страждає на сильний головний біль, запаморочення, слабкість, інколи нудоту, підвищений артеріальний тиск, порушення сну, що викликає зниження уваги, напруженість та роздратованість, що у свою чергу відображається на душевному та фізичному станах позивача, призводить до неможливості реалізувати свої звички та бажання, зниження якості життя, втрати професійної працездатності, просив суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду, спричинену ушкодженням здоров`я в розмірі 120 000 грн., без утримання податків, зборів та інших платежів.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з АТ Марганецький ГЗК на його користь моральну шкоду у розмірі 30 000 грн., з утриманням податку та обов`язкових платежів. В решті вимог відмовлено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду з аналогічних справ, просить рішення суду змінити, збільшити розмір відшкодування моральної шкоди, що присуджений на користь позивача, до 120 000 грн., визначивши його без утримання податків, зборів та інших платежів. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди не врахував, що внаслідок отриманої на виробництві травмі, а саме струсу головного мозку, перелому лівої виличної кістки, отримав невідновне ушкодження здоров`я, втратив 20 % працездатності, переніс значний фізичний біль, що порушило його звичний спосіб життя, тривалий час він був обмежений в можливості пересуватися у просторі, знаходився на лікуванні у медичних закладах, страждав на сильний головний біль та запаморочення, інколи втрату свідомості. Внаслідок каліцтва позбавлений можливості реалізувати свої наміри в професійній сфері. Наразі головний біль призводить до порушення сну, що у свою чергу спричиняє втому, зниження уваги, напруження, роздратованість. У зв`язку із травмою вимушений регулярно проходити лікування та обстеження, що призвело до порушення звичного способу життя та життєвої активності. Вказує, що суд, ухвалюючи відповідне рішення не мотивував підстави зменшення суми моральної шкоди, не врахував вік позивача, характер та тривалість розладу здоров`я. Вважає, що суд всупереч вимог чинного податкового законодавства дійшов висновку про стягнення моральної із утриманням податків та зборів.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач по справі не скористався.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом та це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 працював в АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на посаді поверхового електрослюсаря чергового та з ремонту обладнання шахти № 14/15 4 розряду (а.с. 51).

Згідно акту комісії розслідування нещасного випадку, який мав місце 22 жовтня 2005 року о 10 годині 00 хвилин форми Н-5 від 25 листопада 2005 року, вбачається, що під час перевірки механіком ОСОБА_3 об`єму та якості виконаного ОСОБА_1 виданого йому наряду, між останніми стався конфлікт, внаслідок якого позивач ОСОБА_1 отримав тілесні пошкодження в області голови. Причиною нещасного випадку встановлено травмування внаслідок протиправних дій іншої особи, відповідальним встановлено ОСОБА_4 за порушення статті 14 Закону України Про охорону праці. Вказаний нещасний випадок встановлено вважати пов`язаним із виробництвом (а.с.20-23).

Відповідно до акту про нещасний випадок, пов`язаний із виробництвом № 48/7, форми Н-1, від 25 листопада 2005 року, вбачається, що працівникові ОСОБА_1 внаслідок дій ОСОБА_4 було спричинено струс головного мозку, перелом лівої величної кістки. Причини нещасного випадку: організаційні, невиконання посадових обов`язків (а.с.16-19).

Згідно виписних епікризів, складених поліклінікою №1 Марганецької центральної міської лікарні від 19 січня 2006 року, 28 грудня 2006 року, 14 грудня 2007 року, 22 жовтня 2008 року, 02 грудня 2009 року вбачається, що позивач внаслідок отриманої 22 жовтня 2005 року черепно-мозкової травми на виробництві, внаслідок чого з 02 листопада 2005 року по 14 листопада 2005 року перебував на лікуванні у травматолога та консультувався у стоматолога (а.с.24-30).

Згідно вказаних епікрізів вбачається, що позивачем було перенесено 3 черепно-мозкові травми (1993 рік (побутова), 2005 рік (виробнича), 2007 рік (побутова), внаслідок перенесення яких має скарги на головний біль, запаморочення, слабкість, безсоння та дратівливість, у зв`язку з чим часто перебував на лікуванні, проходив обстеження. Встановлено, що у ОСОБА_1 критика та пам`ять знижені, емоційно нестабільний, виражена гіперемія обличчя та шиї, ЧМН слабкість конвергенції, легка асиметрія носогубних складок, девіація кінчика язику вправо. Сила в кінцівках збережена, в позі Ромберга шаткість, КП нечітко, тремор повік, пальців рук, що є наслідком перенесення ЧМТ.

Крім того, згідно виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, регулярно проходив лікування внаслідок перенесених черепно-мозкових травм (а.с.31-45).

З виписки із акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, складеної обласною медико-соціальною експертною комісією №1, серії ДНА-02, №015266, від 11 грудня 2006 року, ОСОБА_1 , внаслідок травми на виробництві 22 жовтня 2005 року (акт №48/7), отримав 20% втрати професійної працездатності, групу інвалідності не встановлено (а.с.9).

Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у надані медичної та соціальної допомоги, виданої Нікопольською МСЕК №074721, серії 10 ААА, від 04 січня 2012 року вбачається, що після повторного огляду ОСОБА_1 встановлено 20% втрати працездатності, рекомендації: медичне лікування згідно стандартів ВМП (а.с.10-11).

Відповідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у надані медичної та соціальної допомоги, виданої міжрайонною Нікопольською МСЕК №050981, серії 12 ААА, від 27 листопада 2019 року ОСОБА_1 безстроково встановлено третю групу інвалідності та 20% втрати професійної працездатності, рекомендовано медичне лікування згідно стандартів ВМП (а.с.12-13).

Довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, складеною Нікопольською МСЕК №626661, серії 12 ААБ, встановлено третю групу інвалідності загального захворювання з 01 грудня 2019 року безстроково. Висновок про умови та характер праці: без фізичних перевантажень, робіт на висоті та біля рухових механізмів (вахтер, черговий) (а.с.14-15).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України саме на власника або уповноважений ним орган покладено обов`язок відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, зважаючи, що моральна шкода позивачу спричинена внаслідок отриманої ним травми, втрати працездатності, яка настала на виробництві, внаслідок негативних виробничих факторів під час виконання ним трудових обов`язків, роботодавцем не забезпечено безпечних умов праці, суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача. Враховуючи тяжкі зміни життєвих зв`язків позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, глибину фізичних та душевних страждань, відчуття постійного головного болю, який призводив до запаморочення та нудоти, загальну слабкість, відчуття стомлюваності, хиткості при ході, тривоги, емоційного пригнічення та хвилювання, а також позбавлення можливості реалізації своїх здібностей, та змушення постійно приймати лікарські препарати, відчувати наслідки травми, що вимагає додаткових зусиль для продовження активного громадського життя та підтримання в належному стані здоров`я, що порушує нормальні життєві зв`язки ОСОБА_1 , оцінив розмір завданої позивачу моральної шкоди в 30 000 грн., які ухвалив стягнути з утриманням податку та обов`язкових платежів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

У відповідності до статті 4 Закону України Про охорону праці державна політика в області охорони праці, базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач під час здійснення 22 жовтня 2005 року своєї трудової діяльності, став учасником конфлікту з працівником вказаного підприємства - ОСОБА_3 , за результатами якого отримав травму у вигляді струсу головного мозку, перелому лівої виличної кістки. Вказаний нещасний випадок підприємством визнано таким, що пов`язаний з виробництвом, внаслідок якого позивач перебував на лікуванні, йому встановлено третю групу інвалідності загального захворювання та втрати 20% працездатності.

Як стверджує позивач та це підтверджується матеріалами справи, внаслідок перенесеної черепно-мозкової травми позивач відчуває головні болі, запаморочення, розлади сну, внаслідок чого регулярно здійснює лікування та обстеження, що впливає на емоційний стан позивача та відображається на його життєвій діяльності. В той же час, колегія суддів враховує, що вказані наслідки отримані відповідачем внаслідок отримання трьох черепно-мозкових травм, дві з яких є побутовими, що у своїй сукупності впливають та фізичний стан позивача. Крім того, враховує, що отримана на виробництві травма призвела до втрати 20% професійної працездатності та третьої групи інвалідності, що не позбавляє можливості позивача працювати, з часу нещасного випадку продовжував працювати на підприємстві на тій самій посаді, виконував ті ж самі обов`язки та звільнений був у 2011 році за власним бажанням. Доказів того, що позивач наразі непрацевлаштований або має певні труднощі із працевлаштуванням внаслідок отриманої травми та групи інвалідності матеріали справи не містять, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що визначення моральної шкоди в розмірі 120 000 грн. не відповідає принципам співмірності, розумності та об`єктивності.

Таким чином, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в частині розміру відшкодування позивачеві моральної шкоди, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, вірно виходив із того, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, втратив частину працездатності, отримав третю групу інвалідності, зазнав порушення свого звичайного способу життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

При цьому, при визначені розміру компенсації позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди, спричиненої внаслідок ушкодження його здоров`я, судом врахована ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили.

Висновок суду про спричинення позивачу моральної шкоди в розмірі 30 000 грн. є обґрунтованим, розумним та справедливим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України в пункті 13 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4 з подальшими змінами та доповненнями.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що моральна шкода мала бути стягнута на користь позивача без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до Закону України №466 внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року).

До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом № 466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).

Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

У зв`язку із зазначеним суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення моральної шкоди з утриманням податку та обов`язкових платежів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2021 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.