Дата документу 19.10.2021 Справа № 337/209/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3004/21 Головуючий у 1-й інстанції: Ширіна С.А.
Є.У.№ 337/209/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Яна Станіславівна, про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування державної реєстрації,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року «ТАСКОМБАНК» звернулося до суду із позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С., про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування державної реєстрації.

В обґрунтування позову Банк зазначав, що 06.08.2019 між АТ «ТАСКОМБАНК» та Приватним науково-виробничим підприємством «ЮКОН» було укладено кредитний договір №ID6757549, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 500 000,00 грн. на строк до 05.08.2022, а позичальник зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов цього Договору. Того ж дня між АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, за яким останній зобов`язався відповідати перед Банком на засадах солідарного боржника за виконання в повному обсязі ПНВП «ЮКОН» зобов`язань, що виникли із вказаного кредитного договору.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору АТ «ТАСКОМБАНК» звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ПНВП «ЮКОН» та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 07.10.2020 по справі № 904/2669/20 позов Банку задоволено, стягнуто солідарно з ПНВП «Юкон» та ОСОБА_2 : 458 333, 00 грн. заборгованість по тілу кредиту; 0, 21 грн. - заборгованість за відсотками; 48 989, 04 грн. заборгованість по комісії; 1 348, 82 грн. - штраф та 5 280, 09 грн. - пеня. Рішення суду набрало законної чинності, на його виконання видано накази, які пред`явлені до примусового виконання.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Запорізька область Котули А.М. від 21.12.2020 відкрите виконавче провадження № 63972049 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості. Перед подачею позову до господарського суду АТ «ТАСКОМБАНК» перевірив майновий стан боржників та встановив, що ОСОБА_2 належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . При подачі позову до господарського суду Банком було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладання арешту на вищезазначену квартиру. Проте ухвалою господарського суду від 09.07.2020 Банку відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. Це призвело до того, що поручитель за час судового провадження здійснив відчуження спірної квартири на користь свого сина ОСОБА_1 за договором дарування серія та номер 818, посвідченим 03.09.2020 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С.

ОСОБА_2 був обізнаний про наявність судової справи в господарському суді про стягнення з нього боргу та міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку задоволення позовних вимог Банку та набрання рішенням законної сили, у зв`язку з чим вчинив правочин, а саме відчуження власного майна шляхом укладання договору дарування з власним сином.

Зазначений правочин вчинено сторонами для уникнення сплати боргу перед Банком за рішенням суду, що набрало законної чинності. Відтак зазначений правочин дарування є фіктивним та таким, що має бути визнаний судом недійсним з поверненням сторін в попередній стан та скасуванням державної реєстрації права власності.

Враховуючи викладене, Банк просив визнати недійсним укладений відповідачами договір дарування квартири з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2021 позовні вимоги АТ «ТАСКОМБАНК» задоволені в повному обсязі.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 03 вересня 2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. та зареєстрований в реєстрі за № 818.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, а саме кв. АДРЕСА_2 , внесений на підставі договору дарування квартири від 03 вересня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 818.

Поновлено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнуто пропорційно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , на користь АТ «ТАСКОМБАНК», витрати зі сплати судового збору у розмірі 3202,50 грн. з кожного, а всього 6 405 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 в особі адвоката Мухіної Л.С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування зазначає, що висновок суду про обізнаність ОСОБА_2 про наявність судового процесу щодо стягнення з нього заборгованості не ґрунтується на доказах, наявних в матеріалах справи. Так, вимога від 24.02.2020 до ОСОБА_2 як поручителя за кредитним договором в матеріалах справи відсутня, в судовому засіданні не досліджувалася, докази отримання цієї вимоги відповідачем взагалі відсутні. Крім того, позивачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження свого доводу, що за оспорюваним договором дарування не настало реальних наслідків у вигляді передачі квартири обдарованому. Переклавши на відповідачів обов`язок доказування правомірності правочину, суд порушив ст. 204 ЦПК України. Вважає, що суд допустився порушень норм матеріального права і при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Стягнувши з нього витрати зі сплати судового збору, суд першої інстанції не врахував, що він є інвалідом другої групи і від сплати судового збору звільнений.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «ТАСКОМБАНК» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення районного суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з виходячи з такого.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, 06 серпня 2019 року між Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» та Приватнимнауково-виробничим підприємством «ЮКОН» (надалі також Позичальник/Боржник/ПНВП «ЮКОН») було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 500 000,00 грн. із терміном погашення не пізніше 36 місяців з дати укладання Кредитного договору тобто 05.08.2022 року, а Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов цього Договору.

Крім того, 06 серпня 2019 р. між АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_2 був укладений Договір поруки №Т 09.07.2019 І 7505, у відповідності до умов якого Поручитель ОСОБА_2 зобов`язався відповідати перед Кредитором АТ «ТАСКОМБАНК» на засадах солідарного боржника за виконання в повному обсязі ПНВП «ЮКОН» зобов`язань, що виникли або можуть виникнути в майбутньому на підставі кредитного договору №ID6757549 від 06 серпня 2019 р., що укладений між Кредитором АТ «ТАСКОМБАНК» та боржником ПНВП «ЮКОН», зі всіма можливими змінами та доповненнями до нього, включаючи також ті, що можуть бути укладені в майбутньому.

У зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору АТ «ТАСКОМБАНК» звернувся до господарського суду Дніпропетровської області із позовом до ПНВП «ЮКОН» та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку. Провадження у справі було відкрите 09.07.2020 (а.с. 7).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 07.10.2020 по справі № 904/2669/20 позов Банку задоволено, стягнуто солідарно з ПНВП «ЮКОН» та ОСОБА_2 : 458 333, 00 грн. заборгованість по тілу кредиту; 0, 21 грн. заборгованість за відсотками; 48 989, 04 грн. заборгованість по комісії; 1 348, 82 грн. штраф та 5 280, 09 грн. пеня (а.с.9-12) .

Рішення суду набрало законної чинності, на його виконання видано наказ № 904/2669/20 від 31.10.2020.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Запорізька область Котули А.М. від 21.12.2020 відкрито виконавче провадження № 63972049 про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ПНВП «ЮКОН» на користь АТ «ТАСКОМБАНК» заборгованості в розмірі 513 951,16 грн. (а.с.13-15).

Судом також встановлено, що під час розгляду справи у господарському суді 03.09.2020 ОСОБА_2 як дарувальник та ОСОБА_1 як обдарований уклали договір дарування квартири, який зареєстровано в реєстрі за №818 та посвідчений 03.09.2020 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С., відповідно до якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у дар належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 74-76).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Згідно положень ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

ОСОБА_2 , відчужуючи належну йому на праві власності квартиру своєму сину ОСОБА_1 був обізнаний про заборгованість за кредитним договором у розмірі 513955,16грн ПНВП «ЮКОН» перед АТ «ТАСКОМБАНК», оскільки 24.02.2020 відповідачу ОСОБА_2 як поручителю за договором поруки №Т 09.07.2019 І 7505, АТ «ТАСКОМБАНК» було направлено повідомлення вимогу про дострокове повернення кредиту та повідомлення останнього про розмір простроченої заборгованості, і таким чином, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку стягнення заборгованості за кредитним договором та виконання рішення суду.

Правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тому дії особи, що вчинені без наміру створити будь-які юридичні наслідки, не призводять до правочинів. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому справжні їх цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від накладення на нього арешту і реалізації в рахунок виконання зобов`язань).

Посилання в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_1 як поручитель не був обізнаний про невиконання позичальником своїх кредитних зобов`язань і про наявність судового спору, є неспроможними.

На час укладення кредитного договору і розгляду справи господарським судом ОСОБА_2 був директором ПНВП «ЮКОН», а тому не міг не знати про боргові зобов`язання очолюваного ним підприємства і про судовий спір.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір дарування мав певну правову та фактичну мету, був спрямований на настання реальних правових наслідків , а саме дарування квартири та передачі у власність ОСОБА_1 , є необґрунтованими.

Посилання скаржника на те, що договір дарування не може визнаватися недійсним, оскільки ОСОБА_2 відчужив спірну квартиру до ухвалення 07.10.2020 господарським судом рішення про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором , суд також вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначено у рішенні господарського суду, ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про відкриття провадження у у справі шляхом направлення ухвали суду від 09.07.2020 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі.

Відповідачі не надали суду доказів, що під час укладення спірного договору їх внутрішня воля відповідала зовнішньому її прояву, та що сторони договору передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами та не довели, що їхні дії, як сторін договорів дарування, не направлені були на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, як до близьких родичів, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за рахунок відповідача ОСОБА_2 рішення суду про стягнення грошових коштів.

Крім того, судом обґрунтовано не прийняті до уваги долучені до матеріалів цивільної справи представником відповідача під час судового засідання 01.06.2021 докази, а саме копію вироку по справі № 337/2198/20, оскільки в задоволенні клопотання вказаних доказів та виклику свідків в судове засідання було відмовлено на підставі ч.8 ст.83 ЦПК України.

Оскільки вимогами ст. ст. 57-59 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно до частини першої статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Такі особливості встановлено, зокрема, частиною другою статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Крім того, з метою реального захисту та відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів позивача наявні правові підстави для скасування рішень приватного нотаріуса про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та записи про право власності за відповідачем ОСОБА_1 на спірну квартиру, оскільки оскаржуваний договір дарування не створив жодних юридичних наслідків, позов у частині скасування державної реєстрації обґрунтовано задоволено.

При розгляді справи судом було враховано правові позиції касаційної інстанції, що викладені у постановах від 23.08.2017 року (провадження №6-2697цс16), від 19.10.2016 року (провадження №6-1873цс16), від 09.08.2017 року (провадження №6-2690цс16), 28.02.2019 року (провадження №61-28761св18), від 11.09.2018 року (провадження №12-97гс18).

Згідно вказаних правових висновків суду касаційної інстанції зазначено, що відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. Тож, оскільки суд прийшов до висновку про необхідність задоволення вимог позивача про визнання договору дарування недійсним, який став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, обґрунтованими є і вимоги позивача про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав, так як такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Проте при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 є інвалідом другої групи безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК від 21.05. 2013, а отже відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» він є особою, яка звільняється від сплати судового збору. Отже понесені Банком витрати зі сплати судового збору підлягають компенсації за рахунок співвідповідача ОСОБА_1 .

За таких обставин оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, понесені Банком судові витрати підлягають компенсації за рахунок ОСОБА_1 . В іншій частині рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2021 року у цій справі змінити в частині розподілу судових витрат, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ «ТАСКОМБАНК» 6 405 грн. судового збору.

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська