Справа № 638/4373/18
Провадження № 2/638/1814/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2021 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Рижикової В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу у розмірі 496 260 гривень за договором позики від 30.04.2009 року.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 березня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України.

Постановою Харківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 березня 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.12.2020 року залучено співвідповідача ОСОБА_3 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

25.02.2021 року на адресу Дзержинського районного суду м. Харкова від представника позивачки адвоката Святець О.М. надійшла заява про уточнення позовних вимог.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 30.04.2009 року позичила своєму другу, для потреб сім`ї грошову суму у розмірі 2 875 дол. США та 13 225 Євро зі строком повернення не пізніше 15.05.2010 року, на підтвердження чого складено відповідну розписку. 30.01.2015 року та 27.11.2015 року ОСОБА_2 частково виконав зобов`язання та повернув 200 доларів США. Відповідачі ухиляються від виконання своїх зобов`язань з повернення боргу , що змусило позивача звернутися до суду із зазначеним позовом.

У своїх письмових поясненнях ОСОБА_1 стверджує, що грошові кошти відповідачам були потрібні для повернення заборгованості по кредиту отриманого в АБ «Укргазбанк» так, як нерухоме майно родини знаходилось в іпотеці, тобто грошові кошти отримані ОСОБА_2 з метою погашення кредитної заборгованості в АБ «Укргазбанк». В 2013 році матері позивачки поставлено діагноз - рак. В грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з вимогою повернути борг, на що останній погодився та частково повернув 100 доларів США в січні 2015 року та 100 доларів США в листопаді 2015 року. Також позивачка додала, що їй відомо про те, що відповідачі в березні місяці 2018 року розірвали шлюб та все майно, яке є об`єктом права спільної власності подружжя перереєстровано на ОСОБА_3 . На даний час відповідачі ухиляються від повернення боргу та не збираються погашати заборгованість.

В матеріалах справи знаходиться відзив на первісний позов ОСОБА_2 в якому він визнає факт отримання грошових коштів від позивачки. Однак зазначає, що на його думку позов подано зі спливом строку позовної давності. Зазначає, що не повертав ОСОБА_1 частини боргу у 2015 році. Також зазначає, що не повернув отримані в позику грошові кошти у зв`язку з тим, що не знайшов спільної мови з позивачкою щодо погашення заборгованості.

ОСОБА_3 своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались.

Відповідно до ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.08.2021 року витребувано з Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального Управління юстиції у Харківській області завірену копію свідоцтва про реєстрацію шлюбу укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 або витяг (довідку) про реєстрацію шлюбу з державного реєстру актів цивільного стану громадян. Витребувано від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В. завірену копію договору про поділ майна, серія та номер 645, виданий 06.03.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В. Витребувано з Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» завірену копію договору іпотеки №1211 від 26.04.2007 року укладеного між АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 та завірену копію листа про виконання зобов`язання, серії 2537, виданий 17.09.2009 року Харківською філією ВАТ АБ «Укргазбанк».

Позивачка та її представник надали заяву про розгляд справи за їх відсутності за наявними у справі доказами, позовні вимоги підтримали , просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Тітов І.Б., кожний окремо, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили застосувати строк позовної давності до вимог позивачки.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, приходить до наступного.

30.04.2009 року між ОСОБА_1 укладено договір позики з ОСОБА_2 за яким позивачка передала, а ОСОБА_2 прийняв грошові кошти - 2 875 дол. США та 13 225 Євро. (а.с. 12-14).

Відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконав, грошові кошти у розмірі 2 875 доларів США та 13 225 Євро у повному розмірі не повернув не тільки у визначений строк до 15.05.2010 року, а до теперішнього часу і ці обставини відповідач не оспорював.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За положеннями статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід, у першу чергу, спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 569/2255/17 (провадження № 61-6203св19), від 04 грудня 2019 року у справі № 235/5555/16-ц (провадження № 61-28858св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 2-2093/10 (провадження № 61-34656св18).

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Як зазначав позивач, грошові кошти відповідачам були потрібні для повного повернення отриманих АБ «Укргазбанк» кредитних грошових коштів та зняття іпотеки із земельної ділянки, яка належала родині Відповідачів.

За інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 26.04.2007 року між Харківською філією АБ «Укргазбанк» і ОСОБА_2 укладено кредитний договір з розміром основного зобов`язання 27 650 доларів США, строком виконання 25.04.2012.

На забезпечення виконання зобов`язань за договором ОСОБА_2 передав за договором іпотеки належну йому на праві власності земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,10 гектарів, що розташована на території Малоданилівської селищної ради в АДРЕСА_1 .

З листа наданого Харківською філією АБ «Укргазбанк» від 17.08.2009 року вбачається, що АБ «Укргазбанк» просить приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачову І.В. виключити з реєстру іпотек нерухоме майно земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,10 гектарів, що розташована на території Малоданилівської селищної ради в АДРЕСА_1 у зв`язку з частковим виконанням позичальником своїх зобов`язань перед банком.

Зазначені обставини свідчать про те, що грошові кошти дійсно були отриманні та витрачені ОСОБА_2 для потреб сім`ї, зокрема погашення кредитної заборгованості перед АБ «Укргазбанк» та зняття іпотеки з нерухомого майна родини.

Згідно договору про поділ майна від 06.03.2018 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сторони домовились розподілити майно набуте у шлюбі, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, зокрема у особисту власність ОСОБА_3 перейшла квартира АДРЕСА_2 вартістю 500 000 гривень. В особисту власність ОСОБА_2 перейшло рухоме майно подружжя, зокрема мебель, телевізор, відео програвач та ін. вартістю 100 000 гривень.

Оскільки відповідно до обставин справи розлучення відповідачів та розподіл спільного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відбувалися у період звернення позивача до суду із заявою про стягнення боргу, а також враховуючи, що відповідачі не заперечують обставини викладені в позовній заяві та не надали до суду жодного доказу, який може свідчити проти доводів позивача та її представника суд вважає зазначене спробою відповідачів подружжя уникнути відповідальності за договірними зобов`язаннями.

Також суд критично ставиться до доводів відповідача ОСОБА_2 щодо пропуску позивачкою строку позовної давності звернення до суду. Оскільки зі змісту розписки про отримання грошових коштів вбачається, що 30.01.2015 року ОСОБА_2 повернуто грошову суму у розмірі 100 доларів США та 17.11.2015 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 100 доларів США.

Згідно вимог ст.257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно вимог ч.1, ч.3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Отже, визнавши борг та частково повернувши частину грошових коштів отриманих у позику ОСОБА_2 перервав перебіг строку позовної давності.

Таким чином строк позовної давності розпочав свій відлік з 27.11.2015 року. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою про стягнення боргу 04.03.201 року, тобто в межах строку позовної давності, який передбачено ст. 257 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно до ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Словник української мови визначає слово «союз» як тісну єдність, тісний зв`язок між ким-, чим-небудь [Словник української мови: в 11 томах. - Том 9, 1978. - Стор. 478].

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частина перша статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 року по справі №638/18231/15-ц.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя.

Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові ВП ВСУ від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц зазначено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Під час укладення договору позики від 30.04.2009 року сторони дійшли згоди, що відповідачі зобов`язані повернути отримані в позику грошові кошти не пізніше 15.05.2010 року, а тому з 15.05.2010 року по день пред`явлення позову (04 березня 2018 року) є час прострочки виконання зобов`язання. За весь час порушення грошового зобов`язання Відповідачі повинні сплатити суму боргу з урахуванням 3 відсотків річних від простроченої суми.

Відповідач ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості повернув ОСОБА_1 100 доларів США (30.01.2015 року) та 100 доларів США (17.11.2015 року).

Таким чином, сума заборгованості за вищевказаним договором позики складає 2675 доларів США та 13 225 Євро.

Також відповідачі зобов`язані сплатити 3 % річних за весь час прострочки виконання зобов`язання, що складає 633,20 доларів США від простроченої суми 2675 дол. США та 3130 Євро від простроченої суми 13 225 Євро.

За правилами ст. 141 ЦПК України понесені витрати, пов`язані з оплатою судового збору при зверненні до суду, підлягають стягненню з відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,19,81,133,141,264,265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики- задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 адреса: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 ) заборгованість за договором позики від 30.04.2009 року у розмірі 2675 (дві тисячі шістсот сімдесят п`ять) доларів США та 13 225 (тринадцять тисяч двісті двадцять п`ять) Євро.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 адреса: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 ) 3 % річних від простроченої суми у розмірі 633,20 (шістсот тридцять три) доларів США та 3130 (три тисячі сто тридцять) Євро.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 адреса: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 4962,61 грн., по 2481 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: