ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 644/4284/20

провадження № 22-ц/818/3871/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

Суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П

Сторони у справі :

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 березня 2021 року у складі судді Шевченко С.В., -

у с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь належних працівникові виплат при виплаті та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову посилалася, на те, що з 27.05.1997 працювала вагонному депо Іловайськ Донецької залізниці. 15.02.2006 вагонне депо Іловайськ Донецької залізниці перейменоване на вагонне депо Іловайськ Державного підприємства «Донецька залізниця». З 01.07.2013 її призначено начальником виробничо-технічного відділу, підпорядковано відокремленому підрозділу-експлуатаційне вагонне депо Іловайськ Державного підприємства «Донецька залізниця», наказом від 27.06.2013 року №79/а. Постановою КМУ від 25.06.2014 року № 200 Державне підприємство «Донецька залізниця» було реорганізоване шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Наказом ПАТ «Українська залізниця» від 15.04.2016 року № 303 експлуатаційне вагонне депо Іловайськ Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничій підрозділ «Іловайське експлуатаційне вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 17.07.2017 наказом структурного підрозділу «Донецька дирекція» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 10.07.2017 № 4262/ДН-ос її звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. В супереч вимог закону з нею не проведено повного розрахунку при звільненні Так, станом на 30.04.2020 розмір нарахованої, але не виплаченої позивачці заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року становить 23 584 грн. 53 коп. Крім того, їй нараховано, але не виплачено заробітну плату за період тимчасової непрацездатності з 29.11.2016 по 14.12.2016, відповідно листа непрацездатності від 14.12.2016 у розмірі 1410 грн. 05 коп., не виплачена компенсація за 15 днів відпустки в розмірі 4463 грн.10 коп., вихідна допомога в розмірі 4312 грн.88 коп. В супереч вимог закону відповідач не виплатив позивачці винагороду за підсумком роботи за 2016 рік у розмірі 2427 грн.60 коп. У зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 150 704 грн. 40 коп..

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18.03.2021 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, з квітня 2014 року на тимчасово окупованій території виникли та до тепер існують обставини непереборної сили, у період існування яких відповідач позбавлений можливості виконати зобов`язання перед своїми працівниками, передбачені умовами трудового договору, законодавчими та іншими нормативними актам, що узгоджується з висновками викладеними в постановах Верховного Суду від 02.03.2020 по справі № 233/4474/19 від 03.03.2020 по справі № 233/836/19. Судом встановлено, відповідно до довідок АТ «Українська залізниця» про доходи від 30.06.2020, позивачці за період з серпня 2016 року по грудень 2016 року нараховано заробітну плату в розмірі 28487 грн.32 коп., сума до виплати - 22690 грн. 73 коп.; за період з січня 2017 року по березень 2017 року нараховано заробітну плату в розмірі 13903 грн. 90 коп., сума до виплати - 11056 грн. 14 коп. За березень 2017 року позивачці нарахована заробітна плата, яка після утримання обов`язкових податків на доходи та інших зборів становить суму 722 грн. 42 коп. За квітень, травень, червень та липень 2017 року заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалася. Позивачка на підтвердження вимог про стягнення компенсації за 15 днів невикористаної відпустки в сумі 4463 грн.10 коп., компенсації тимчасової непрацездатності за 5 календарних днів у сумі 1410 грн. 05 коп., винагороди за підсумком роботи за 2016 рік у сумі 2427 грн.60 коп., вихідної допомоги при припиненні трудового договору в розмірі 4312 грн. 88 коп. надала документи, які не оформлені належним чином, на них відсутні вихідні номери та дати видачі, печатки підприємства, відтак розрахунки зроблені позивачем на підставі цих документів, суд вважає не належними доказами. Посилаючись на статтю 617 ЦК України, враховуючи існуючи обставини непереборної сили ( тимчасова окупація території) в м. Іолвайську, де знаходилась регіональна філія АТ « Укрзалізниці», в якій працювала позивачка, суд відхилив її вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку в сумі 150 704 грн. 40 коп., компенсації за 15 днів невикористаної відпустки в сумі 4463 грн.10 коп., компенсації тимчасової непрацездатності за 5 календарних днів у сумі 1410 грн. 05 коп., винагороди за підсумком роботи за 2016 рік у сумі 2427 грн. 60 коп., вихідної допомоги при припиненні трудового договору в розмірі 4312 грн. 88 коп. Отже з вищенаведених підстав та не надання позивачкою належних доказів на обґрунтування своїх вимог, суд відмовив у задоволенні її позову в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким повністю задовольнити її позовні вимоги. Посилається неправильне встановлення судом обставин, які мають значення для справи, що призвело до порушення судом норми матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд порушив процесуальні норми права в частині витребування доказів, що позбавило її права на справедливий, всебічний та рівний для всіх учасників процесу розгляд справи, також при винесенні рішення, судом не враховано факту не надання відповідачем витребуваних доказів, відповідно до ухвали суду від 21.10.2020. Крім того уважає, що судом порушено процесуальні строки розгляду справ у порядку спрощеного провадження, оскільки позовне провадження відкрито 17.06.2020, а розгляд відбувся 18.03.2021. Вказує на те, що доводи відповідача щодо неможливості наявності або відсутності заборгованості перед позивачем через відсутність первинних документів, не відповідають дійсності, посилаючись на правові висновки в постанові Верховного суду від 28.03.2018 у справі № 243/5469/17, де суд зазначив що відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати. Стосовно ненадання первинних документів, також посилається на те, що наказом регіональної філії « Донецька залізниця» № 688-Н від 13.05.2017 « Про введення в дію Порядку остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів « Донецька дирекція залізничних перевезень» та « Луганської дирекції залізничних перевезень» уведено в дію порядок остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів « Донецька дирекція залізничних перевезень» через каси структурних підрозділів « Донецької дирекція залізничних перевезень» в м. Ліман, де регламентується здійснення остаточного розрахунку з працівниками робочими комісіями з опрацюванням первинних документів щодо остаточного розрахунку з ними. Уважає, що надала належні та достатні докази суду для задоволення її позовних вимог. Крім того вказує, що доводи відповідача стосовно висновку науково-правового висновку Торгово- промислової палати № 126/2/21-10.2 від 16.01.20218, які він вважає підставами для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі, оскільки жодний закон не скасовує обов`язків роботодавця щодо розрахунку працівника при його звільненні.

14.07.2021 Єрьомичевою А.В., яка діє в інтересах АТ « Укрзалізниці» надано відзив на апеляційну скаргу, в якій вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що уважає, що суд першої інстанції дотримався матеріальних та процесуальних норм права, а саме матеріали справи не містять жодних належних доказів відповідача стосовно його позовних вимог, також зазначає про неможливість провести виплати на момент звільнення позивача, у зв`язку з існуванням обставин непереборної сили, які відповідач не зміг передбачити чи відвернути, що завдало збитків, як працівникам підприємства так і підприємству в цілому, тому об`єктивно та з незалежних від нього причин відповідач позбавлений можливості виконувати свої зобов`язання, передбачені законом щодо проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні. Крім того просила не долучати до справи додаткові докази позивача, які направлені йому невідомими особами та які можуть бути сфальсифіковані.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи у межах доводів апеляційної скарги, суд уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах вер-ховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотри-манням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Ко-дексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову в повному обсязі суд першої інстанції посилався на той факт, що на тимчасово окупованій території виникли та до тепер існують обставини непереборної сили, у період існування яких відповідач позбавлений можливості виконати зобов`язання перед своїми працівниками, передбачені умовами трудового договору, законодавчими та іншими нормативними актам.

Судова колегія погоджується з такими висновками лише частково.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Судовим розглядом встановлено, і вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем з травня 1997 року по 17.07.2017, що підтверджується її трудовою книжкою ( а.с. 59-63).

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1 , 27.05.1997 позивачку було прийнято по переведенню інженером технологом ІІ категорії виробничої загальногосподарської ділянки вагонного депо Іловайськ Донецької залізниці. 01.06.2000 встановлено І категорію інженера технолога вагонного депо Іловайськ Донецької залізниці. 11.11.2005 призначено начальником виробничо-технічного відділу вагонного депо Іловайськ Донецької залізниці. 01.07.2013 призначено начальником виробничо-технічного відділу, підпорядкованого відокремленому підрозділу-експлуатаційне вагонне депо Іловайськ Державного підприємства «Донецька залізниця».

17.07.2017 наказом структурного підрозділу «Донецька дирекція» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 10.07.2017 року №4262/ДН-ос позивача звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивачки ( а.с. 68).

Згідно довідки АТ «Українська залізниця» від 30.06.2020 № 1000/2 в період з серпня 2016 року по грудень 2016 року позивачці нараховано заробітну плату в розмірі 28487 грн.32 коп., сума до виплати - 22690 грн. 73 коп. ( а.с. 112)

Як вбачається з довідки АТ «Українська залізниця» від 30.06.2020 № 1000/3 в період з січня 2017 по березень 2017 року позивачці нараховано заробітну плату в розмірі 13903 грн. 90 коп., сума до виплати - 11056 грн. 14 коп. За квітень, травень, червень та липень 2017 року заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалася ( а.с. 113).

Факт перебування у трудових відносинах позивача з відповідачем та факт звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату відповідач не оспорював.

Запис в трудовій книжці позивача про звільнення ОСОБА_1 здійснено на підставі наказу № 4262/ДН-ос від 10 липня 2017 року, засвідчено підписом в.о. начальника дирекції залізничних перевезень В.О. Подлузьким (а.с.68).

Позивачка посилалася на те, що при її звільненні відповідач не здійснив з нею повний розрахунок у строки, що передбачені ст.116 КЗпП України.

Згідно відзиву відповідача, останній не оспорює той факт, що при звільненні позивача розрахунок з ним повністю не проведено. При цьому відповідач посилається на те, що він втратив контроль над структурним підрозділом, у зв`язку з існуванням обставин непереборної сили, які відповідач не зміг передбачити чи відвернути, що завдало збитків, як працівникам підприємства так і підприємству в цілому, тому об`єктивно та з незалежних від нього причин відповідач позбавлений можливості виконувати свої зобов`язання, передбачені законом щодо проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні.

Позивачем, в свою чергу, на підтвердження не виплаченої заробітної плати надані суду розрахункові листи (табуляграми) за період з серпня 2016 по липень 2017 року, в яких зазначені суми нарахованої позивачу заробітної плати до виплати (а.с. 47-58). Вказані табуляграми видані ВП ЕЧ Іловайськ СП «ДДЗП» філії «Дон.зал.» ПАТ ().

Довідками про доходи підтверджується, що за період з січня 2016 по серпень 2016, та з серпня 2016 по грудень 2016 відповідач нарахував позивачу заробітну плату.

Факт отримання заробітної плати позивачем не спростовано.

Суд прийняв як доказ відсутності вини АТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати Науково-правовий висновок Торгово - промислової палати України, оскільки ним підтверджено, що починаючи з 2014 року, вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з робітниками немає, але судова колегія зазначає, що, відповідно до норм трудового законодавства, це не звільняє відповідача від проведення розрахунку з працівниками.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено існування заборгованості відповідача по заробітній платі позивачу за період з березня 2017 по липень 2017 року в розмірі 23 584 грн. 53 коп. ( 9912, 68 + 3924, 74 + 4701,02 + 3924,74 + 1211, 35)( а.с. 54-58).

При вирішення даного спору суд керувався наступними нормами права.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Положеннями частини 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Відповідно до частини 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки», порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Судова колегія уважає, що законодавством не покладено на позивача обов`язку здійснювати збереження документації (кадрової, первинної, бухгалтерської, технічної, договірної, податкової, архівної тощо), що стосується його трудових відносин з роботодавцем. Навпаки, саме відповідач, як роботодавець, повинен вжити всіх необхідних заходів для збереження первинної документації.

Відповідачем не надано суду будь - яких доказів, які б підтверджували факт знаходження первинної документації з питань трудових відносин (у тому числі відносно розміру заробітної плати) із позивачем на території зони проведення АТО.

Також судова колегія зазначає, що відповідно до правового висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року в справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Посилання відповідача на науково-правовий висновку Торгово-промислової палати України, як підставу звільнення його від обов`язку здійснити з позивачкою судова колегія відхиляє, оскільки останнє не звільняє відповідача від необхідності проведення повного розрахунку при звільненні працівників.

Тому апеляційний суд не погоджується з висновком суду про відмову у задоволені позову про стягнення заробітної плати та інших компенсаційних платежів, що входять до структури заробітної плати з підстав доведення факту що у трудових правовідносинах між Акціонерним товариством «Українська залізниця» та позивачкою на тимчасово окупованій території виникли і до тепер існують обставини непереборної сили, у період існування котрих відповідач позбавлений можливості виконати зобов`язання перед своїми працівниками, передбаченими умовами трудового договору (контракту, угоди тощо), законодавчими та іншими нормативними актами.

У зв`язку із тим, що виробничі потужності, які було закріплено за структурними підрозділами «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», що знаходяться на територіях міста Донецька і Донецької області, міста Луганська та Луганської області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань, і вийшли із-під контролю роботодавця у зв`язку із злочинним їх захопленням для подальшої господарської діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін їх повернення є невідомим, термінове припинення трудових відносин з усіма працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обов`язки на цих виробничих потужностях у зв`язку із скороченням штату, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України, є вимушеним, необхідним, об`єктивним та упереджуючим заходом. У зв`язку із тим, що виробничі потужності, які було закріплено за структурними підрозділами «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», що знаходяться на територіях міста Донецька і Донецької області, міста Луганська та Луганської області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань, і вийшли із-під контролю роботодавця у зв`язку із злочинним їх захопленням для подальшої господарської діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін їх повернення є невідомим, термінове припинення трудових відносин з усіма працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обов`язки на цих виробничих потужностях у зв`язку із скороченням штату, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України, є вимушеним, необхідним, об`єктивним та упереджуючим заходом.

Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що сертифікат Торгово-промислової палати України є єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (стаття 10).

Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тобто, форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Отже судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції лише в частині відмови в стягненні на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Проте заробітна плата, в тому числі компенсація за невикористану відпустку (стаття 83 КЗпП України) не є відповідальністю за порушення строків виплати належних працівнику при звільненні сум.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.

Жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обов`язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.

Наказ (розпорядження) № 4262/ДН-ОС від 10 липня 2017 року (із зазначенням про виплату компенсації за 15 днів відпуски та вихідної допомоги) підписано в.о. начальника Дирекції залізничних перевезень В.О. Подлузським.

Розрахунки заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року виконані з зазначенням всіх реквізитів відповідача, не містять місця для підпису посадових осіб відповідача, та завірені особистим підписом позивача (а.с. 46-58,69).

Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо.

Отже, надані позивачем розрахунки заробітної плати є належним доказом, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах до 17 липня 2017 року, але при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України.

Відповідно до норм статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Будь - яких доказів та документів, які б спростовували надані позивачем документи, відповідачем до матеріалів справи не надано. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що надані позивачем документи, є недійсними.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції ухвалив своє рішення на підставі належних та допустимих доказів, з додержанням вимог ст.ст. 76 - 80 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов не правильного висновку про відсутність факту заборгованості на підставі наданих позивачем доказів.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За частиною 1 статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судова колегія вважає, що на підтвердження заявлених позовних вимог позивач надав суду наказ (розпорядження) № 4262/ДН-ОС від 10 липня 2017 року про припинення трудового договору (контракту) з ним за п. 1 ст. 40 КЗпП України, в якому йдеться мова про необхідність виплати йому компенсації за 15 днів невикористаної відпустки, копії табуляграм, яким суд першої інстанції не дав належної оцінки.

Пунктом 2 розділу II Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 « Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати», встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

З огляду на вищевикладене, судовою колегією встановлено, з урахуванням, того, що наказ про припинення трудового контракту, постановлено 10 липня 2017 року, середня заробітна плата за день складає за період з липень 2016 року по червня 2017 року ( 12 місяців, що передують місяцю надання компенсації) - 279, 99 грн. ( 3359, 84 грн./12 міс.) Таким чином, компенсація за 15 днів невикористаної відпустки складає 4199,85 ( 279,99 грн.*15 днів).

Крім того, згідно з наказом № 4262/ДН-ОС від 10 липня 2017 року, встановлена виплата одноразової допомоги у розмірі одного середнього місячного заробітку.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6статті 36 та пунктах 1, 2 і 6статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Розрахунок вихідної допомоги здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню.

Отже, судова колегія погоджується з розрахунком позивача, щодо обчислення вихідної допомоги при припиненні трудового договору, згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України, що складає 4 312, 88 грн. ( 4701, 20 грн. ( червень 2017 року) + 3 924, 74 грн. ( травень 2017 ) / 2 міс. ).

Порядком оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2015 № 440, встановлено, що оплата днів тимчасової непрацездатності здійснюється за основним місцем роботи застрахованої особи та за місцем роботи за сумісництвом у формі матеріального забезпечення, повністю або частково компенсує втрату заробітної плати. Підставою є виданий в установленому порядку листок непрацездатності, засвідчений підписом керівника, скріплений печаткою за основним місцем роботи.

Відповідно до розрахунку позивача, який сума компенсації тимчасової непрацездатності за 5 календарних днів, що підтверджується довідкою актом прийому передачі листків непрацездатності та листком непрацездатності ОСОБА_1 . АГЦ № 581599 за період з 29.11.2016 по 14.12.2016 ( а.с. 30, 64) складає 1 410, 05 грн. ( а.с.14)

Згідно з розрахунком позивача винагорода за підсумком роботи за 2016 рік складає 2 427, 60 грн. ( а.с. 15).

Відповідачем не надано інших розрахунків, будь-якими іншими належними та допустимими доказами, він не спростував такі докази, а лише висловив свою незгоду та заперечення проти документів, наданих позивачем.

Оскільки, згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Таким чином, судова колегія частково погоджується з доводами апеляційної скарги, що знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1статті 376 ЦПК України).

Частиною 1статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з Акціонерного товариства «Українська залізниця» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 465, 46 грн.( 19%).

Керуючись ст. ст.3,10,12,13,89,351,367,368,374,375,382,384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 березня 2021 року в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1 про стягнення належних працівникові виплат при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення належних працівникові виплат при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, м. Київ, вулиця Тверська, б.5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 35 934 (тридцять п`ять тисяч дев`ятсот тридцять чотири) грн. 91 коп., яка складається із: заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року - 23 584 грн. 53 коп.; компенсації за невикористану відпустку - 4199,85грн.; компенсації тимчасової непрацездатності - 1410, 05 грн., винагороди за підсумком роботи за 2016 рік- 2 427, 60 грн. та вихідної допомоги - 4 312, 88 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 465, 46 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2021 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді

О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук