Дата документу 19.10.2021 Справа № 337/3304/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/3304/20 Головуючий у 1 інстанції: Салтан Л.Г.
Провадження № 22-ц/807/2473/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», ОСОБА_5 , про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , АТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», ОСОБА_5 , про визнання договорів недійсними.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 28 березня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено Кредитний договір № 010/17-41/176, в подальшому умови кредитного договору змінювалися шляхом укладення додаткових угод., за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредитні кошти в сумі 150 000 доларів США зі сплатою 12 % річних строком до 27 березня 2017 року..

29 березня 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 010/17-41/176 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 1855.

09 серпня 2018 року між AT «Райффайзен Банк Аваль» (Кредитор) та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» (Набувач) укладено Договір № 140/11/210, згідно умов якого Кредитор передав у власність Набувача Права Вимоги за Кредитним Договором № 010/17-41/176 від 28 березня 2007 року зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього, вказані в Реєстрі кредитних операцій до відступлення, в порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі, а Набувач прийняв від Кредитора права Вимоги в обсязі та на умовах, що існували на дату відступлення прав вимоги.

09 серпня 2018 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» було укладено Договір відступлення прав за іпотечними договорами №140/11/214, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 2029.

22 серпня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» та ФОП ОСОБА_3 було укладено Договір № 47, згідно умов якого Набувач передав у власність Нового кредитора ФОП ОСОБА_3 права вимоги за Кредитним Договором № 010/17-41/176 від 28.03.2007 року зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього, вказані в реєстрі кредитних операцій до відступлення, в порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі, а Новий кредитор прийняв від Набувача права вимоги в обсязі та на умовах, що існували на дату відступлення Прав Вимоги.

22 серпня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» та ФОП ОСОБА_3 було укладено Договір відступлення прав за іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 2170.

Вважала, що договір № 47 від 22 серпня 2018 року, зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього, та Договір відступлення прав за іпотечними договорами від 22 серпня 2018 року є незаконним, та підлягають визнанню недійсними, оскільки фізична особа не може надавати фінансові послуги.

На підставі зазначеного просила: визнати недійсним Договір № 47 від 22 серпня 2018 року, зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» та ФОП ОСОБА_3 , відповідно до якого права вимоги за Кредитним Договором № 010/17-41/176 від 28.03.2007 року перейшли до ФОП ОСОБА_3 ; визнати недійсним Договір відступлення прав за іпотечними договорами від 22 серпня 2018 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» та ФОП ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 2170.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильну оцінку судом обставин справи, порушення її прав оспорюваними договорами, зазначаючи про те, що фізична особа не може надавати фінансові послуги, просила скасувати рішення суду та задовольнити позов в повному обсязі.

ФОП ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що не є кредитодавцем у взаємовідносинах з ОСОБА_1 , договори факторингу не укладались, ОСОБА_1 є поручителем за кредитним договором проте вимоги про недійсність договору про відступлення прав за договорами поруки від 22.08.2018 року не заявляла, позиції Верховного Суду у справах, на які посилається ОСОБА_1 не можуть бути застосовані у цій справі.

ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що позивачем не зазначено в чому полягає порушення її прав, оспорювані договори не є договорами факторингу та відповідають вимогам чинного законодавства, товариство не було залучено до участі у справі в якості відповідача як сторона оспорюваних договорів.

ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивач не обґрунтувала наявність порушення її прав, оспорювані договори мають ознаки саме договорів відступлення права вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк «Аваль» та громадянином ОСОБА_4 укладено Кредитний договір №010/17-41/176, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 150 000,00 доларів США зі сплатою 12% річних строком до 27 березня 2017 року. В подальшому, шляхом укладання додаткових угод розмір кредиту було збільшено до 265 000,00 доларів США.

У забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк «Аваль» та ОСОБА_6 укладений договір поруки №010/17-41/176/4 від 07.02.2008 року та між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк «Аваль» і ОСОБА_5 договір поруки №010/17-41/176/3 від 07.02.2008 року.

29 березня 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за Кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007р. між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №1855 (т.1, а.с.24-28).

09 серпня 2018 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» здійснив відчуження права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» за Кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 року (зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами) та забезпечувальними договорами поруки: №010/17-41/176/4 від 07.02.2008 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен банк «Аваль» та ОСОБА_6 , №010/17-41/176/3 від 07.02.2008 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен банк «Аваль» та ОСОБА_5 .

09 серпня 2018 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» здійснив відчуження прав іпотекодержателя за Договором іпотеки №010/17-41/176 від 28.03.2007 р. від 29 березня 2007 року, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Форінт».

22 серпня 2018 року між ТОВ «ФК «Форінт» та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 був укладений Договір №47, згідно умов якого останній придбав право вимоги за Кредитним Договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 року (зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього) в обсязі та на умовах, що існували на дату відступлення прав вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» (т.1, а.с.17-20).

Відповідно до пункту 2.1 Договору №47 від 22.08.2018 року кредитор зобов`язується передати у власність новому кредитору права вимоги, вказані в реєстрі кредитних операцій до відступлення, в порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі, а новий кредитор зобов`язується прийняти від кредитора права вимоги в обсязі та на умовах, що існували на дату відступлення прав вимоги, та сплатити кредитору їх вартість.

Згідно з п.1.1 Договору №47 від 22.08.2018 року права вимоги - це всі належні Кредитору права грошової вимоги до Позичальників за Кредитними договорами щодо повернення сум основної (позичкової) заборгованості (кредиту, овердрафту, тощо), оплати нарахованих процентів за користування позиченими коштами, нарахованих комісій та штрафних санкцій в обсязі, визначеному станом на Дату відступлення прав вимоги, розмір прав вимоги станом на день укладення договору зазначений в Реєстрі кредитних операцій до відступлення.

Пунктом 2.4 Договору №47 від 22.08.2018 року визначено, що перехід прав вимоги від кредитора до і набуття їх у власність відбувається за умов сплати новим кредитором Кредитору загальної вартості прав вимоги.

Відповідно до п.2.5 Договору №47 від 22.08.2018 року за цим договором новий кредитор не набуває права нараховувати позичальникам відсотки за користування кредитними коштами за кредитними договорами та будь-які штрафні санкції за неналежне виконання позичальниками кредитних договорів.

На виконання пункту 2.10 Договору №47 від 22 серпня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 в той же день між сторонами був укладений Договір відступлення прав вимоги за Іпотечним договором від 22.08.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич Оксаною Федорівною та зареєстрований в реєстрі за №2170 (т.1, а.с.21-23).

Згідно умов вищевказаного договору ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» відступило ФОП ОСОБА_3 права вимоги за Договором іпотеки від 29 березня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за Кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 року.

22 серпня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» та ФОП ОСОБА_3 був укладений Договір про відступлення прав за договорами поруки, предметом вказаного договору є права вимоги за договором поруки №010/17-41/176/3 від 07.02.2008 року, поручителем за яким є ОСОБА_5 , та договором поруки №010/17-41/176/4 від 07.02.2008 року, поручителем за яким є ОСОБА_7 .

Судом встановлено та підтверджується платіжним дорученням №1 від 22.08.2018 року (призначення платежу оплата прав вимоги за пунктом 3.2 Договору №47 від 22.08.2018 року), що ОСОБА_3 сплатив на користь ТОВ «Форінт» 1 659 000 грн. (т.1, а.с.178).

За приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Як роз`яснено в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, з прийняттям на себе ризику виконання таких вимог і прийом платежів.

Відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Частиною 1 статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Отже, у факторингу клієнтом, тобто отримувачем послуги, є особа, яка передає право вимоги та отримує взамін грошові кошти.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором; б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у Законі.

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги

За договором факторингу, фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника (п.59 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018року у справі №909/686/16).

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, оспорювані договори не мають ознак факторингу, оскільки за вказаними договорами ФОП ОСОБА_3 не набув права здійснювати фінансові операції відносно боржника, при цьому за умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 22 серпня 2018 року у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор.

Зазначений висновок узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 295/3588/14-ц та від 31 липня 2019 року у справі № 910/4816/18 та від 16.12.2020 року у справі № 640/14873/19, провадження № 61-6649св20.

Оскільки підставами для визнання недійсності Договору відступлення прав вимоги за Іпотечним договором від 22.08.2018 року позивач зазначає похідний характер правочину від Договору №47 від 22.08.2017 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Враховуючи встановлені судом обставини, зокрема, що оспорюваний договір є за своєю природою договором уступки права вимоги, колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами укладено договір факторингу, який є недійсним, оскільки відповідач ФОП ОСОБА_3 не має статусу фінансової установи.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2019 року, ухваленим у справі 337/3101/17, позовні вимоги задоволено частково, з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на користь ФОП ОСОБА_3 в солідарному порядку стягнуто заборгованість за кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 року станом на 27 березня 2017 року, яка складається з: 59 783,61 доларів США - суми основного боргу, 2 943 301,17 грн. пені, нарахованої за період з 06.06.2016 року по 27.03.2017 року (т.1, а.с.181-186). Рішення набрало законної сили 10 липня 2019 року.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2018 року, постановленою у справі №337/3101/17, позивача АТ «Райффайзен Банк «Аваль» змінено на правонаступника ФОП ОСОБА_3 . Зазначена ухвала в апеляційному порядку не оскаржена та не скасована.

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.07.2020 року у справі №143/1525/17-ц.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником. Особа, яка не є стороною договору, може вимагати визнання його недійсним, у разі якщо вона не намагається повернення їй переданого за договором майна, а її порушене право може бути відновлено шляхом повернення сторін цього договору до первісного стану.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в ухвалі від 16 березня 2011 року у справі №6-58632св10.

Після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги у кредитора.

Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 14 червня 2021 року у справі №924/181/20.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі № 522/1528/15-ц після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Враховуючи, що рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2019 року про стягнення з позивача, як поручителя, грошових коштів за кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 року не скасовано, ОСОБА_7 не втрачає обов`язку сплачувати грошові кошти на користь ФОП ОСОБА_3 , а тому доводи апеляційної скарги про те, що порушене право може бути відновлено шляхом визнання недійсними Договорів про відступлення прав вимоги № 47 від 22 серпня 2018 року, за якими відповідач набув права вимоги, колегія суддів вважає неприйнятними.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 жовтня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова