КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І.(суддя-доповідач), суддів Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м.Києва від 16 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дітей,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулась з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є батьком їх спільних дітей, які проживають разом з позивачкою, в добровільному порядку батьківського обов`язку з матеріального забезпечення та утримання дітей в достатньому обсязі не здійснює, ухиляється від виконання покладеного на нього обов`язку щодо утримання спільних дітей.

Вказувала, що відповідач має задовільний матеріальний стан, на його утриманні інших дітей та непрацездатних батьків не перебуває, має відмінний стан здоров`я, працездатний, тому вважає, що він має можливість сплачувати аліменти у визначеному розмірі на утримання їх спільних дітей.

Просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/2 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, та стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення сином ОСОБА_4 - трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 16 березня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнено із відповідача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою.

Вказує, що сімейні відносини між сторонами не припинені, вони ведуть спільний побут та разом виховують дітей.

Зауважує, що він матеріально забезпечує позивачку та дітей, а тому підстав для стягнення аліментів не вбачає.

Крім того, не погоджується із висновками місцевого суду, щодо його згоди про стягнення аліментів на утримання дітей.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що відповідач не здійснює свого обов`язку з утримання дітей, а також її матеріального забезпечення та доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляє.

Зауважує, що ОСОБА_1 не заперечував, щодо стягнення із нього аліментів на утримання дітей під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що на відповідач є особою працездатного віку та має обов`язок утримувати своїх дітей, а відтак з нього підлягають стягненню аліменти в розмірі Ѕ частки доходу у відповідності до норм чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі є батьками трьох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На момент розгляду справи діти проживають разом з матірю за адресою: АДРЕСА_1 .

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст.ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина 3 ст.181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до положень ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів на дитину суд враховує наступні обстаивни: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 5 ст.182 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення аліментів в розмірі Ѕ частини усіх видів заробітку відповідача, із врахуванням вимог зазначених у ст. 183 СК України згідно якої розмір аліментів на утримання трьох дітей становить Ѕ частину заробітку, ст.182 СК України, згідно яких розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Встановивши ту обставину, що в сторін є неповнолітні діти, які фактично знаходиться на утриманні позивачки, тоді як відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, а відповідач є здоровою особою працездатного віку, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що з ОСОБА_1 підлягають стягненню аліменти на утримання дитини.

В апеляційній скарзі відповідач не погоджується із своїм обов`язком, щодо утримання дітей, шляхом виплати аліментів та вказує, що здійснює матеріальне забезпечення дітей та позивачки, як матері малолітньої дитини, в добровільному порядку.

Колегія суддів зауважує, що доказів на підтвердження вищевказаного позивачем не надано, а тому вказані доводи відхиляються, а той факт, що сторони проживають в одній квартирі не може підтверджувати фактичне утримання дітей відповідачем.

Крім того, матеріали справи містять заяву ОСОБА_1 , щодо визнання позову в частині стягнення аліментів на утримання дітей(а.с 30), а тому посилання відповідача на те, що місцевий суд необґрунтовано вважав, що він погодився із обов`язком виплати аліментів спростовуються вказаною заявою.

Встановлено загальновідомі обставини, які не потребують доказування, а саме те, що ОСОБА_2 витрачає кошти необхідні для дитини на харчування, на проїзд до навчального закладу, купівлю одягу, придбання підручників, зошитів, канцелярських товарів та інше приладдя для навчання, на забезпечення дозвілля дитини, оздоровлення та відпочинку.

Апеляційний суд зазначає, що відповідач є працездатним чоловіком, доказів, які б вказували на наявність вад здоров`я, які б обмежували можливості працювати матеріали справи не містять. Відповідач не надав суду доказів того, що має скрутне матеріальне становище, обставин, які б вказували на неможливість відповідача приймати участь матеріальному забезпеченні достатньому для гармонійного розвитку дітей встановлено не було, а тому підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі визначеному ст. 183 СК України немає.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 16 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «21» жовтня 2021 року.

Сліпченко О.І.

Гаращенко Д.Р.

Сушко Л.П.