Справа № 442/8409/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/3010/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Савуляка Р.В., Приколоти Т.І.

секретаря: Скакун І.А.

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , нотаріуса Спариняк Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третьої особи ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири удаваним, поділ майна,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив: виділити йому продуктовий кіоск по АДРЕСА_1 вартістю 24000 грн.; визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_2 , та виділити йому компенсацію за поліпшення майна, а саме такої квартири в розмірі 346 450 грн.; виділити та визнати за ним право власності на автомобіль марки «Mersedes Benz E 240», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво НОМЕР_3 від 25.04.2012.

В обґрунтування позову вказував на те, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , зареєстрованому 16.11.1996. 02.07.2014 дружина звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу.

За час спільного проживання ними було придбано продуктовий кіоск по АДРЕСА_1 (в 2006 році) за 24000 грн., автомобіль марки «Mersedes Benz E 240», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , а також побутові речі (від їх поділу в процесі розгляду справи відмовився).

Крім того, ними було проведено ремонт першого поверху (квартири АДРЕСА_2 , що належить його дружині, а саме: влаштовано фасад, стелю, облицьовано плиткою стіни та підлогу, проведено заміну дверей, здійснено реконструкцію ванної кімнати і санвузла, всього поліпшено майна на загальну суму 692 900 грн.

26.01.2015 та 15.06.2017 надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 , у які вона просила суд: визнати договір дарування квартири від 27.06.2003, реєстраційний №1889, яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_3 , і договір дарування квартири від 27.06.2003, реєстраційний №1891, за яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_4 удаваними договорами, та визнати укладеним 27.06.2003 договір міни квартири АДРЕСА_3 на квартиру АДРЕСА_4 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , застосувавши норми права, що регулюють договір міни; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальну частину квартири АДРЕСА_3 , на автомобіль «Mersedes Benz E 240», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 в порядку поділу майна подружжя. Автомобіль OPEL- KOMBO, державний номерний знак НОМЕР_4 , 1998 року випуску та продуктовий кіоск, який розташований біля будинку по АДРЕСА_5 залишити у власності ОСОБА_3 . Зобов`язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 ключі від автомобіля «Mersedes Benz E 240», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , у двох примірниках.

В обґрунтування зустрічного позову покликалася на те, що зазначене майно у позові ОСОБА_3 не є спільною сумісною власністю, а тому не може бути предметом поділу. За час шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_4 , що стверджується відповідним договором купівлі-продажу. Таку квартиру вони придбали за кошти, які належали їм на праві спільної сумісної власності.

Пізніше за спільним волевиявленням подружжя ОСОБА_7 та за згодою ОСОБА_5 , тобто за згодою сторін у справі було вирішено провести обмін квартири АДРЕСА_4 на квартиру АДРЕСА_3 , яка належала на праві власності ОСОБА_5 . Рішення про обмін квартир прийнято зважаючи на те, що у квартирі АДРЕСА_2 мешкала її бабуся ОСОБА_8 , та яка внаслідок свого похилого віку та незадовільного стану здоров`я потребувала щоденної сторонньої допомоги. Отже, вчинення згаданого обміну значно полегшувало для неї надання допомоги та догляду бабусі. Під час вчинення обміну присутньою вона не була. 15.10.2004 вона була зареєстрована та проживала у квартирі. Зважаючи, що шлюб між нею та ОСОБА_3 розірвано 16.10.2014, вона вирішила провести поділ квартири АДРЕСА_3 , яка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона набута під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 .

Під час їхнього проживання у квартирі АДРЕСА_3 між нею та ОСОБА_3 не виникало жодних суперечок чи спору щодо володіння, користування та розпорядження даною квартирою. Проте, після розірвання шлюбу ОСОБА_3 створив для неї нестерпні умови проживання, що вимусило її в кінці 2014 винайняти квартиру у АДРЕСА_6 для тимчасового проживання.

До її здивування обмін квартир було вчинено шляхом укладення договорів дарування від 27.06.2003 за реєстраційними номерами №1889 та №1891, які посвідчені в один день, одним і тим же приватним нотаріусом Спариняк Л.В.

У той же час вважає, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відсутні будь які відносини, які б надали їм привід вчиняти один відносно другого безоплатні договори нерухомого майна, яким у даному випадку є договір дарування. Більше того, вчинене дарування квартири ОСОБА_5 в користь ОСОБА_3 було проведене за умови, що ОСОБА_3 взамін подарує квартиру ОСОБА_5 . Таким чином договори дарування, фактично приховують договори міни. Факт наявності вказаних договорів позбавляє її права провести поділ квартири АДРЕСА_7 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2019 року в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовлено.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_1 автомобіль марки «Мерседес Бенц Е240», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , а ОСОБА_3 автомобіль марки «Опель Комбо», д.н.з. НОМЕР_4 ,1998 року випуску та продуктовий кіоск, який розташований біля будинку по АДРЕСА_5 .

Зобов`язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 ключі від автомобіля Мерседес Бенц Е240, д.н.з. НОМЕР_5 .

В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання права власності на Ѕ ідеальну частину квартири АДРЕСА_3 , просить в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким визнати договори дарування квартири удаваними.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , відтак предметом апеляційного перегляду є оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання договорів дарування квартир удаваними та визнання права власності на Ѕ ідеальну частину квартири по АДРЕСА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надано.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 , нотаріус Спариняк Л.В. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду відповідає.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.

Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69 та частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Суд дійшов до висновку, що вимоги ОСОБА_1 про визнання договорів дарування квартири від 27.06.2003, реєстраційний №1889, яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 , і договір дарування квартири від 27.06.2003, реєстраційний №1891, за яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_4 удаваними договорами, та визнати укладеним 27.06.2003 договір міни квартири АДРЕСА_3 на квартиру АДРЕСА_4 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , застосувавши норми права, що регулюють договір міни, до задоволення не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині зважаючи на наступне.

Судом установлено, що 16.10.2014 рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі №4773-14-ц ( а.с. 178, т. 11) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , укладений 16.11.1995, було розірвано.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане Дрогобицьким державним комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки №885370 від 30.06.2003 квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування р. №1889, від 27.06.2003 на праві власності. Подарувала таку ОСОБА_5 . При цьому сторони договору підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди ( а.с. 215 т.1).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності від 06.05.2003 №497563, виданого Дрогобицьким державним комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №1072 від 15.04.2003 належала кв. АДРЕСА_4 ( а.с.179- 180 т.1).

Зазначену квартиру 27.06.2003 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 згідно договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №1891.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на ту обставину, що їй не було відомо про те, що 27.06.2003 укладається саме договір дарування, а не договір міни, як вона стверджує. Як вбачається з копії договору дарування від 27.06.2003, який міститься в матеріалах справи (а.с. 210 т.1), договір містить підписану ОСОБА_1 заяву, про те, що вона дає свою згоду на дарування квартири, вказаної в цьому договорі ОСОБА_5 .

Згідно відмітки нотаріуса Спариняк Л.В. особу ОСОБА_1 встановлено за паспортом та встановлено факт перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

Оспорювані договори дарування відповідають вимогам, встановленим нормами глави 55 ЦК України, укладені у належній формі, посвідчені нотаріально та зареєстровані, містять сторони, предмет і зміст угоди, інші істотні умови договору. Укладаючи договори, сторони підтвердили що договори не носять характеру мнимої та удаваної угоди, спрямовані на реальне настання наслідків, які обумовлені ними.

Згідно з ч.2 ст. 58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Всупереч ст. ст. 77-81 ЦПК України, ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження того, що договори дарування від 27.06.2003 не відповідали волевиявленню сторін та не були спрямовані на укладення саме договорів дарування, а є удаваними і насправді приховували договір міни.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання правочинів удаваними, визнання укладеним договору міни, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя і поділу спірного нерухомого майна.

Правових підстав для визнання вказаних вище договорів дарування удаваними немає, відтак, відповідно до вимог статті 57 СК України спірна квартира не може бути об`єктом спільної сумісної власності, а є особистою власністю відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення справи, а тому у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:22.10.2021.

Головуючий

Судді