12.10.2021 Єдиний унікальний номер 2-3929/10
Провадження № 4-с/205/35/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Терещенко Т.П., за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо не зняття арешту з нерухомого майна боржника,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною скаргою, мотивуючи свої вимоги тим, що Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 29 липня 2011 року було видано виконавчий лист по справі № 2-3929/10 на виконання рішення суду про стягнення заборгованості. На примусовому виконанні Амур-Нижньодніпровського ВДВС ДМУЮ у Дніпропетровської області перебувало виконавче провадження № 39239967 щодо боржника ОСОБА_1 , в межах якого виконавчою службою було накладено арешт на все нерухоме майно боржника. Особа, в інтересах якої встановлено обтяження, - ПАТ «Укрсиббанк». З 25.02.2021 року - новий кредитор (стягувач) ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» згідно договору про відступлення права вимоги. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» від 25.02.2021 року новий кредитор повідомив скаржника, що всі фінансові та майнові зобов`язання за кредитним договором - відсутні, будь-які претензії майнового або фінансового характеру також відсутні. З вказаного вбачається наявність підстав для зняття арешту з нерухомого майна, які були накладені Амур-Нижньодніпровським ВДВС ДМУЮ. 07.06.2021 року він засобами поштового зв`язку направив на адресу виконавчої служби заяву щодо вчинення всіх необхідних дій та зняття арешту з нерухомого майна боржника накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження № 39239967, однак до теперішнього часу відповіді не було отримано. 20 серпня 2021 року він отримав інформаційну довідку з якої вбачається, що жодних дій, після звернення скаржника до органів виконавчої служби щодо зняття арешту виконавчою службою не було вчинено, тому у скаржника з 20 серпня 2021 року виникло право на оскарження дій державного виконавця. Виходячи з того, що арешт був накладений саме в порядку виконання рішень щодо стягнення з боржника заборгованості, то на теперішній час відсутні будь-які правові підстави для продовження існування арешту та обмеження щодо розпорядження нерухомим майном скаржника, оскільки ця заборгованість погашена в повному обсязі, у зв`язку із чим просить визнати неправомірною бездіяльність Амур-Нижньодніпровського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо не зняття арешту та заборони його відчуження нерухомого майна, яке йому належить на праві власності і зобов`язати зняти арешт та заборону його відчуження з усього його нерухомого майна накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 39239967, виданий 06.08.2013 року, видавник: державний виконавець Амур-Нижньодніпровського ДМУЮ Ширяєва Т.П.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2021 року відкрито провадження за скаргою та призначено розгляд скарги у судовому засіданні за участю сторін, які були належним чином повідомлені про розгляд скарги.

08 вересня 2021 року представник Амур-Нижньодніпровського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на електронну адресу суду надіслала суду відзив на скаргу в якому зазначила, що згідно витягу ВП-спецпідрозділ № 39239967 05.08.2013 року до відділу надійшов виконавчий лист №2-3929/2010 від 29.07.2011 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ "Укрсиббанк" заборгованості за кредитним договором в сумі 1814135,07 грн., судових витрат в розмірі 1700 грн., судового збору в розмірі 120 грн., а всього 1814135,07 грн. 06.08.2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №39239967. 02.12.2014 року старшим державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого провадження стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника (у старій редакції). Згідно із п. 9.9 «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки, а тому виконавче провадження №39239967- знищено. 15.06.2021 року ОСОБА_1 звернувся до відділу з заявою про вчинення всіх необхідних дій та зняти арешт з його нерухомого майна накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження № 39239967, проте необхідних документів до звернення ним надано не було, у зв`язку із чим просить в задоволенні скарги відмовити в повному обсязі.

Представник скаржника ОСОБА_3 письмово скаргу підтримала і просила задовольнити, та розглядати справу без участі скаржника і її представника, також зазначила, що обраний спосіб захисту скаржника відповідає висновку Верховного суду, який викладено у постанові від 24.05.2021 року у справі №712/12136/18, і зазначила, що скаржник відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» має статус боржника. Крім того, скаржником не пропущено строку звернення до суду з відповідною скаргою, оскільки саме 20.08.2021 року ОСОБА_1 стало відомо про те, що ВДВС не було знято арешт з майна на його письмову вимогу. Також зазначила, що кредитні зобов`язання припинені у зв`язку із повним їх виконанням, що підтверджено заявою правонаступника стягувача, у зв`язку із чим просила відзив відхилити, як безпідставний.

Представник Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надала до суду клопотання, в якому просила вирішити питання без участі представника відділу згідно чинного законодавства.

Дослідивши скаргу та додані до неї матеріали, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що державним виконавцем Ширяєвою Т.П. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ВП № 39239967) (а. с. 3).

Відповідно до відзиву державним виконавцем Ширяєвою Т.П. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 ст.Закону України «Про виконавче провадження», однак надати підтверджуючі цей факт документи не має можливості, оскільки вищезазначене виконавче провадження № 39239967 згідно із п. 9.9 «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби», вже знищено (а. с. 15-16).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, постановою державного виконавця у виконавчому провадженні №39239967 накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 (а. с. 3).

При розгляді скарги на дії державного виконавця суд має перевірити чи діяв державний виконавець в межах своїх повноважень та у спосіб, визначений законом при винесенні оскаржуваної постанови.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (в редакції що діяла на момент вчинення виконавчих дій) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, в тому числі, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

На цей час матеріали виконавчого провадження №39239967 знищені згідно відзиву Амур-Нижньодніпровського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а. с. 15-16).

Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судових рішень.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст. 18 ЦПК України).

Вимогами статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N 606-XIV передбачено, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (в редакції що діяла на момент вчинення виконавчих дій) сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Відповідно до ст. 446 розділу VI ЦПК України процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

За вимогами розділу VIІ ЦПК України щодо судового контролю за виконанням судових рішень, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Між сторонами склались правовідносини, які регулюються в першу чергу спеціальним Законом - Законом України «Про виконавче провадження» в редакції до 29.12.2015 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно із п. 9 ч. 1 ст. 47 зазначеного Закону виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

За приписами ч. 5 ст. 47 вказаного Закону повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених ч. 1 цієї статті випадках. При цьому, даною нормою не передбачено такого випадку закінчення виконавчого провадження, якщо виконавчий лист повернуто стягувачу у зв`язку з забороною звернення стягнення на майно чи кошти боржника.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 50 наведеного Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

У відповідності до частин третьої - п`ятої статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Аналіз наведених положень приводить до висновку, що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження не є закінченим. До того ж, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав встановлення законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника,

Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені ч. 2 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" (зняття арешту, накладеного на майно боржника).

Матеріали справи не містять відомостей про те, що державний виконавець виносив постанову про закінчення виконавчого провадження по зазначеній справі, внаслідок чого у нього не було правових підстав для скасування примусових заходів, прийнятих під час примусового виконання рішення. Також матеріали не містять відомостей про те, що скаржник оскаржував дії державного виконавця з приводу невинесення ним вищезазначеної постанови.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) зазначено, що згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

Таким чином, при поверненні виконавчого документа у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту, не має для цього підстав і на цей час, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу без виконання не є підставою для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту.

При цьому, державний виконавець, який виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, або інша посадова особа державної виконавчої служби вже позбавлені права вчиняти будь-які виконавчі дії у цьому виконавчому провадженні без повторного пред`явлення стягувачем виконавчого документу до виконання та за обставин, коли стягувачем виконавчий лист повторно не пред`являвся, а при зверненні до суду боржником не порушувалося питання щодо визнання незаконними або скасування постанов державного виконавця.

Разом з тим, необхідно зауважити, що наразі підстави для зняття арешту з майна боржника визначені ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, зокрема, підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.

ОСОБА_1 надано нотаріально посвідчену заяву від 25.02.2021 року про відсутність фінансових та майнових зобов`язань перед новим кредитором ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (а. с. 5), однак відомості про сплату виконавчого збору в матеріалах справи відсутні.

Відтак, повернення виконавчого документа стягувачу не є закінченням виконавчого провадження, оскільки це різні стадії виконавчого провадження, які мають різні підстави виникнення та наслідки. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом, а повернення виконавчого документа не позбавляє стягувача права на повторне звернення виконавчого документу до примусового виконання. Та, як зазначалося вище, стягувач, який пропустив строк звернення виконавчого документу до виконання не позбавлений можливості звернутися до суду в порядку виконання рішення суду з заявою про поновлення пропущеного строку.

Тим більше, розділом VI ЦПК України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб) не передбачено зняття арешту, накладеного державним виконавцем під час примусового виконання рішення суду.

З наведеного йдеться, що питання зняття арешту з майна в цьому випадку має вирішуватися в порядку позовного провадження, тобто шляхом подання позову до стягувача про зняття арешту з майна.

Таким чином, враховуючи, що у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, встановлених п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у державного виконавця був відсутній обов`язок знімати такий арешт самостійно, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця Амур-Нижньодніпровського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Так, заявник вимагає зобов`язати Амур-Нижньодніпровського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зняти арешт та заборону його відчуження, з усього його нерухомого майна накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 39239967, виданий 06.08.2013 року, видавник: державний виконавець АНД ВДВС Ширяєва Т.П.

Суд зазначає, що вчинити такі дії Амур-Нижньодніпровським ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) буде неможливо, оскільки матеріали виконавчого провадження є знищеними, що унеможливлює проведення будь-яких виконавчих дій по ним, в тому числі винесення постанови про зняття арешту з нерухомого майна боржника.

За таких умов, коли виконавче провадження не існує, а державний виконавець не може винести будь-яку постанову поза межами виконавчого провадження, суд позбавлений можливості задовольнити скаргу і зобов`язати державного виконавця вчинити дії щодо зняття арешту з майна після 5 років припинення виконавчого провадження, яке є знищеним.

Належним способом захисту в цьому випадку є скасування арешту майна боржника в судовому порядку через неможливість захисту прав особи в позасудовому порядку.

В силу ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

З урахуванням встановлених обставин, з огляду на те, що оскаржувані дії та рішення державного виконавця вчинені та прийняті відповідно до закону, у межах його повноважень, права боржника у цьому виконавчому провадженні не було порушено, суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги, у задоволенні якої слід відмовити.

Суд не приймає до уваги посилання представника скаржника на висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 24.05.2021 року у справі №712/12136/18, оскільки фактичні обставини у цих справах різні та виконавче провадження №39239967, в межах якого подана скарга, вже знищено.

Керуючись ст. ст. 258, 260, 261, 447-453 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо не зняття арешту з нерухомого майна боржника - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: Т.П. Терещенко

.