печерський районний суд міста києва
Справа № 757/5588/20-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Соколова О.М.,

при секретарі судових засідань - Проскурні А.Г.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві цивільну справу №755/5588/20-ц за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди. У вимогах позовної заяви просить суду, стягнути з державного бюджету України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів на її користь моральну шкоду, завдану протиправною бездіяльністю правоохоронних органів в сумі 550 000, 00 грн., та судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що у зв`язку з тривалим та неефективним розслідуванням кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.11.2015 року за № 0000836, фактично бездіяльністю правоохоронних органів щодо розшуку підозрюваного, їй завдано моральної шкоди. Адже, 17.11.2015 року в наслідок дорожньо- транспортної пригоди, яка мала місце у м. Миргород Полтавської області на проїжджій частині АДРЕСА_1 , від отриманих травм загинув ОСОБА_2 . Відомості про кримінальне правопорушення, попередню кваліфікацію якого зазначено ч.2 ст. 286 КК України, та внесено до ЄРДР 17.11.2015 року за № 0000836.Досудове розслідування проводиться СУ ГУ НП в Полтавській області, процесуальне керівництво здійснюється прокурорами прокуратури Полтавської області та прокурором Миргородської міжрайонної прокуратури. Підозрюваний ОСОБА_3 , який зник з місця скоєння ДТП, був оголошений у розшук. Проте, позивачка зазначає, що орган досудового розслідування не здійснив ряд процесуальних дій у вказаному кримінальному провадженні, а це завдає їй моральних страждань.

12.02.2020 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у порядку загального позовного провадження.

20.05.2020 року від Державної казначейської служби України до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі, адже, вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення. Також, позивач не надала доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини в її заподіянні.

25.03.2021 від Головного управління Національної поліції в Полтавській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує на те, що ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди внаслідок винесення слідчим постанови про зупинення досудового розслідування у зв`язку з переховуванням підозрюваного від органів слідства. Також вказує, що оскарження постанови про зупинення досудового розслідування не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки оскарження ОСОБА_1 дій слідчого в порядку КПК є механізмом реалізації її права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Реалізація такого механізму, як оскарження постанов слідчого у розумінні ст.. 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням права особи. З огляду на те, що позивачкою не надано жодного доказу, який би міг підтвердити факт спричинення їй моральної шкоди та обґрунтування заявленого розміру відшкодування, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 01.06.2021 року підготовче засідання закінчено та призначено справу до розгляду по суті.

Позивачка у судове засідання не з`явилась, представник позивачки адвокат Шипіцин О.В. направив на електронну адресу суду клопотання з проханням проводити розгляд справи за відсутності позивача та її представника, вимоги позову підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином в порядку встановленому ст.128 ЦПК України.

Представник Головного управління Національної поліції в Полтавській області в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином в порядку встановленому ст.128 ЦПК України.

Представник Полтавської обласної прокуратури в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином в порядку встановленому ст.128 ЦПК України. До суду надійшов лист, за підписом в.о. керівника Полтавської обласної прокуратури Плескач О., в якому повідомляється, що назва юридичної особи - прокуратура Полтавської області підлягає зміні на Полтавська обласна прокуратура, відповідно до Наказу Генерального прокурора від 03.09.2020 року № 410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» перейменовано юридичну особу «Прокуратура Полтавської області» в «Полтавська обласна прокуратура», без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Судом встановлено, що в провадженні Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області знаходиться кримінальне провадження № 0000836, розпочате 17.11.2015 року за фактом порушення Правил дорожнього руху водієм автомобіля марки «BMW X-5» ОСОБА_3 , внаслідок чого на проїжджій частині вул. Гоголя у м. Миргород допущено наїзд на пішохода ОСОБА_2 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримки державного обвинувачення прокуратури Полтавської області, Яроцьким Р.В., винесена постанова від 14.12.2015 року, відповідно до якої досудове розслідування в казаному кримінальному провадженні зупинено у зв`язку з переховуванням підозрюваного від органів слідства і суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та не встановленням його місцезнаходження.

Листом начальника управління Прокуратури Полтавської області Кравченко Ю., потерпілій ОСОБА_1 , роз`яснено, що 16.05.2016 року за належністю скеровано необхідні документи для вирішення питання про оголошення ОСОБА_3 у міжнародний розшук. Та відповідно, роз`яснено право оскарження постанови, у разі незгоди, у судовому порядку.

З наданих матеріалів справи вбачається, що постанова від 14.12.2015 року про зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000836, потерпілою або її адвокатом не оскаржувалась в судовому порядку, та є чинна на час звернення позивачки із позовом до суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведений у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, оскільки позивачкою не надано доказів завдання моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідачів, не доведено завдання їй моральних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів.

Враховуючи викладене вбачається, що вимоги позивачки про стягнення із Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення 550 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди не знайшли свого підтвердження належними доказами, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 6, 13, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, статтями 22, 23, 280, 549, 625, 1173, 1174, 1176 ЦК України, статтями 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Дата складання повного тексту рішення 30.09.2021 року.

Суддя О.М. Соколов