Постанова

Іменем України

29 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 190/1097/18

провадження № 61-10198св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ Гермес»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Гурською Анастасією Сергіївною, на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2020 року в складі судді Митошоп В. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 червня 2020 року в складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничової В. С., Лаченкової О. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ Гермес» про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ Гермес» (далі - ТОВ «СФГ Гермес») про стягнення боргу.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 13 січня 2016 року між ним та ТОВ «СФГ Гермес» укладено договір поворотно-фінансової допомоги № 0013/1, відповідно до якого він надав останньому позику у розмірі 1 050 000, 00 грн строком на 10 календарних днів.

14 лютого 2017 року на виконання договору було здійснено перерахування грошових коштів на поточний рахунок ТОВ «СФГ Гермес» двома платежами на суму 50 000, 00 грн і 1 000 000, 00 грн. Строк повернення позики настав 25 лютого 2017 року, однак відповідач у добровільному порядку кошти не повернув.

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд стягнути з ТОВ «СФГ Гермес» грошову суму у розмірі 1 261 833, 00 грн з яких: 1 050 000,00 грн сума основного боргу, 44 358,90 грн - 3 % річних та 167 475,00 грн - інфляційні збитки та судові витрати у справі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог в частині того, що кошти в сумі 1 050 000,00 грн були передані позивачем ТОВ «СФГ Гермес» саме в порядку виконання умов договору поворотно-фінансової допомоги від 13 січня 2016 року № 0013/1.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що єдиним доказом на підтвердження між сторонами правовідносин, на який посилається позивач, є договір поворотної-фінансової допомоги від 13 січня 2016 року № 0013/1, оригінал якого суду наданий не був, тому суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог. Крім того, судом враховано, що перерахування коштів ОСОБА_1 здійснив на рахунок ТОВ «СФГ Гермес» 14 лютого 2017 року, в той час як договір поворотно-фінансової допомоги укладено 13 січня 2016 року, тобто через рік після укладення договору та після зміни керівництва ТОВ «СФГ Гермес». Також суд врахував, що в переліку документів, доданому до акта приймання-передачі первинної документації ТОВ «СФГ Гермес» від 30 березня 2017 року в зв`язку зі зміною керівництва товариства, договір поворотної фінансової допомоги № 0013/1 відсутній.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У липні 2020 року через засоби поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - Гурська А. С. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 червня 2020 року, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суди застосували норми статей 1046, 1212 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 916/556/19, від 26 вересня 2019 року у справі № 295/455/16-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуваними рішеннями відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності вимог в частині того, що кошти в сумі 1 050 000,00 грн були передані ОСОБА_1 до ТОВ «СФГ «Гермес» саме в порядку виконання умов договору поворотно-фінансової допомоги від 13 січня 2016 року № 0013/1. Тобто, суди визнали доведеним факт передачі ОСОБА_1 до ТОВ «СФГ «Гермес» грошових коштів в загальній сумі 1 050 000,00 грн, але не встановили, що спірні правовідносини регулюються статтями 1046-1052 ЦК України та випливають з договору поворотно-фінансової допомоги, який за своєю суттю свідчить про наявність між сторонами правовідносин позики, не підтвердивши таким чином правову підставу позову, вказану позивачем, що і стало підставою відмови в позові.

Якщо суд встановив, що кошти в сумі 1 050 000,00 грн, це не є позика, то суд повинен був встановити, що це за кошти, якими іншими документами підтверджено їх перерахування та отримання, чи є інші правові підстави їх повернення і задоволення позову на іншій правовій підставі або правова суть грошових коштів не передбачає їх повернення, тоді відмова в позові повинна бути з інших правових підстав, які б відповідали дійсним правовідносинам сторін.

Оскільки суди першої і апеляційної інстанцій, не встановивши жодного виду договірних, деліктних або згідно із законом правовідносин між сторонами в спорі, то повинні були застосувати до спірних правовідносин статтю 1212 ЦК України та ухвалити відповідне рішення.

Зазначає, що в цьому разі втрата оригіналу договору і є подією і таке тлумачення правовідносин відповідає в повній мірі правовій природі кондикційного зобов`язання, описаній в статті 1212 ЦК України.

Позивач використав своє право захисту в суді в спеціальному порядку договірних відносин, звернувшись до суду з відповідним позовом, однак суд не підтвердив існування договірних підстав, але оскільки факт перерахування коштів підтверджений документально і визнаний судом, відповідачем не спростований і при цьому відповідачем не надано доказів про іншу правову підставу отримання і збереження цих коштів, а позивач не може захистити свої права щодо повернення коштів в інший спеціальний спосіб захисту лише як стягнення цих коштів з відповідача як безпідставно отримані.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2020 року ТОВ «СФГ «Гермес» в особі адвоката Пищиди В. М. подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків судів не спростовують.

Крім того зазначає, що не можуть бути прийнятими до уваги посилання скаржника про необхідність розгляду цього спору на підставі статті 1212 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 ще до вирішення судом цієї справи, звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів (справа № 190/156/20), обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що ним помилково без укладення відповідного договору було здійснено переказ грошових коштів у розмірі 50 000,00 грн та 1 000 000,00 грн на рахунок відповідача. Справа № 190/156/20 розглядається наразі П`ятихатським районним судом Дніпропетровської області.

Таким чином, ані судом першої, ані судом другої інстанцій не могли розглядатися позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі з урахуванням статті 1212 ЦК України.

Також звертає увагу суду на те, що як і в цій справі, так і в справі № 190/156/20 ТОВ «СФГ Гермес» наголошувало на тому, що переказ грошових коштів ОСОБА_1 здійснив в рахунок погашення боргу перед ТОВ «СФГ Гермес», який в загальному розмірі становив 28 041 900,00 грн та перераховувався ОСОБА_1 за період 2015-2017 роки.

Оскільки борг не був повернений у повному обсязі, ТОВ «СФГ Гермес» був змушений звернутися до суду із позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 2 848 000,00 грн, за результатом розгляду якого, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року у справі № 758/13213/18 позовні вимоги задоволено. Зазначеним рішенням встановлено, зокрема, що ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості 14 лютого 2017 року було проведено платежі у розмірі 50 000,00 грн та 1 000 000,00 грн відповідно, що підтверджується меморіальними ордерами від 14 лютого 2017 року №№ 2РL839475, 2РL843210 призначення платежу «фінансова допомога поворотно-фінансова згідно з договором № 0013/1 від 13 січня 2016 року».

При цьому під час розгляду справи № 758/13213/18 ні ОСОБА_1 , ні його представниками щодо того, що зазначені платежі були здійснені в рахунок погашення боргу перед товариством, не заперечувалося.

Посилаючись на зазначене, ТОВ «СФГ Гермес» просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи ізП`ятихатського районного суду Дніпропетровської області.

Справа надійшла до Верховного Суду у жовтні 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з копією договору поворотно-фінансової допомоги від 13 січня 2016 року № 0013/1, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «СФГ Гермес» в особі представника ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності від 13 січня 2016 року, розмір позики відповідача становить 1 050 000 грн, строк повернення фінансової допомоги встановлюється протягом 10 календарних днів. Згідно з пунктом 6.1 вказаного договору, він вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові (а. с. 12, т. 1).

Згідно з копією довіреності від 13 січня 2016 року директор ТОВ «СФГ Гермес» ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 бути представником товариства (а. с. 13, т. 1).

Згідно з копією квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» № 0.0.705350905.1 та № 0.0.705347498.1 ОСОБА_1 14 лютого 2017 року перераховано кошти фінансової допомоги по договору від 13 січня 2016 року № 0013/1 ТОВ «СФГ Гермес» у розмірі 50 000,00 грн та 1 000 000,00 грн (а. с. 14, т. 1).

Згідно з копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 23 серпня 2018 року № - 09 лютого 2017 року змінено керівника юридичної особи ТОВ «СФГ Гермес» (а. с. 130-135, т. 1).

Ухвалою суду від 09 липня 2019 року у справі було призначено судову експертизу та зобов`язано позивача надати до Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз оригінал договору поворотно-фінансової допомоги від 13 січня 2016 року № 0013/1 та оригінал довіреності директора ТОВ «СФГ Гермес» ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 від 13 січня 2016 року, однак позивачем не надано зазначені документи.

Згідно з заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 від 29 жовтня 2019 року ухвалу суду від 09 липня 2019 року виконати неможливо, оскільки оригінали договору поворотно-фінансової допомоги від 13 січня 2016 року № 0013/1 та довіреності директора ТОВ «СФГ Гермес» ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 від 13 січня 2016 року втрачено вже після призначення експертизи (а. с. 176 , 177 т. 2).

Згідно з копією заяви ОСОБА_3 , засвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденко А. М. 09 жовтня 2019 року, ОСОБА_3 24 вересня 2019 року отримав від ОСОБА_1 оригінали документів, серед яких і договір поворотно-фінансової допомоги № 0013/1 та довіреність директора ТОВ «СФГ Гермес» ОСОБА_1, виданої на ім`я ОСОБА_3 , від 13 січня 2016 року для передачі в подальшому адвокатам ОСОБА_1, оскільки останній відлітав за кордон та 09 жовтня 2019 року ним було виявлено, що документи викрадені (а. с. 180, 203-204, т. 2).

Відповідно до копії повідомлення від 22 жовтня 2019 року № С-4995 ОСОБА_3 звернувся до поліції для вжиття заходів з розшуку та виявлення осіб, які здійснили крадіжку його речей (а. с. 182-184, 205-207, т. 2).

Згідно з листом Оболонського управління поліції від 29 жовтня 2019 року та довідкою за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 встановлено, що останній не зміг вказати обставини, при яких зникли документи та до поліції звернувся за допомогою у відновленні втрачених документів (а. с. 190, 192, 208-210, т. 2). Тобто факт викрадення документів встановлено не було.

Згідно з листом від 09 грудня 2019 року № 4847/4848/4849/49 Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз повернено надані матеріали без виконання судової експертизи, оскільки відсутні оригінали договору поворотно-фінансової допомоги від 13 січня 2016 року № 0013/1 та довіреності директора ТОВ «СФГ Гермес» ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 від 13 січня 2016 року (а. с. 226, т. 2).

Суди встановили, що перерахування коштів ОСОБА_1 здійснив на рахунок ТОВ «СФГ Гермес» 14 лютого 2017 року, в той час як договір поворотно-фінансової допомоги укладено 13 січня 2016 року, тобто через рік після укладення договору та після зміни керівництва ТОВ «СФГ Гермес».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 15, частинами першою, другою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, позивач посилався на те, що 13 січня 2016 року між ним та ТОВ «СФГ Гермес» укладено договір поворотно-фінансової допомоги № 0013/1, відповідно до якого він надав останньому позику у розмірі 1 050 000, 00 грн, однак відповідач у добровільному порядку кошти не повернув.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електрону копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставини, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, при цьому суд, за відповідним клопотанням сторони, може зобов`язати позивача надати певні докази, якщо це необхідно для забезпечення об`єктивного розгляду справи, і ненадання їх за вимогою суду або не реагування на вимогу суду є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

Згідно з частиною десятою статті 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може відмовити у визнанні обставини, для з`ясування якої витребовувався доказ.

Врахувавши те, що позивач на вимогу суду не надав оригінал договору поворотно-фінансової допомоги від 13 січня 2016 року № 0013/1, укладеного між ним та ТОВ «СФГ Гермес» в особі представника ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності б/н від 13 січня 2016 року, та зазначену довіреність, та на підставі якого він просив суд стягнути заборгованість, врахувавши заперечення відповідача щодо укладення вказаного договору, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, оскільки на обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надав суду належні та допустимі докази, які суд витребовував, не довів їх переконливості, а також не підтвердив обставини, на які посилався, як на підставу своїх вимог.

Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази (у тому числі у оригіналах згідно зі статтею 95 ЦПК України) тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі, та правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

Доводи касаційної скарги про те, що оскільки суди першої і апеляційної інстанцій, не встановивши жодного виду договірних, деліктних або згідно із законом правовідносин між сторонами в спорі, то повинні були застосувати до спірних правовідносин статтю 1212 ЦК України та ухвалити відповідне рішення, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги.

В рішенні Європейського суду з прав людини (справа «Гусєв проти України» від 21 січня 2021 року) зроблено висновок: «відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову заявника апеляційним судом, а також висновок, зроблений не на користь заявника, і відсутність у нього можливості подати відповідні докази та аргументи у зв`язку зі зміною правової кваліфікації, мають розглядатися як повністю невиправдані та такі, що суперечать вимогам статті 6 Конвенції стосовно справедливості цивільного провадження і принципу змагальності судового процесу».

Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що згідно зі статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Як встановлено судами, з наданих позивачем квитанцій відомо, що кошти у розмірі 1 050 000,00 грн перераховувались позивачем ОСОБА_1 відповідачу ТОВ «СФГ Гермес» в рахунок договору зворотно-фінансової допомоги, тому стаття 1212 ЦК України не може застосовуватися, оскільки у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України.

Крім того, Верховний Суд враховує те, що ОСОБА_1 вже звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів (справа № 190/156/20), який знаходиться на розгляді П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області.

Таким чином, доводи касаційної скарги про не застосування судами статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин є неприйнятними та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Також Верховний Суд враховує те, що ТОВ «СФГ Гермес» заперечував проти позовних вимог позивача та зазначав, що переказ грошових коштів ОСОБА_1 здійснив в рахунок погашення боргу перед ТОВ «СФГ Гермес», який в загальному розмірі становив 28 041 900,00 грн та перераховувався ОСОБА_1 за період 2015-2017 роки. Оскільки борг не був повернений у повному обсязі, ТОВ «СФГ Гермес» звернувся до суду із позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів 2 848 000,00 грн, за результатом розгляду якого, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року у справі № 758/13213/18 позовні вимоги задоволено, стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СФГ Гермес» безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 2 848 000,00 грн. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року виключено з резолютивної частини рішення Красногвардіського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року слова «безпідставно набуті», а в іншій частині рішення залишено без змін.

Посилання заявника в касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 916/556/19, від 26 вересня 2019 року у справі № 295/455/16-ц, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки в зазначених справах інші правовідносини, та встановлені інші фактичні обставини справи.

За таких обставин суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Гурською Анастасією Сергіївною, залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. А. Калараш

А. І. Грушицький

Є. В. Петров

О. С. Ткачук