Провадження №2/521/53/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Поліщук І.О.,

при секретарі - Шудрі Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення частини грошових коштів отриманих від продажу спільного майна,

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення частини грошових коштів отриманих від продажу спільного майна. Позов обґрунтовано тим, що під час шлюбу з відповідачем, а саме 09.09.1999 року, Подружжя ОСОБА_1 придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 15.07.2011 року позивачем було оформлено нотаріально та надано відповідачу згоду на продаж спірної квартири, 26.08.2011 року спірна квартира була продана відповідачем. Позивач вважає, що надавши колишній дружині згоду на продаж спірної квартири, між ними виникли правовідносини договору доручення, а оскільки позивач не отримав від відповідача, половину коштів з продажу спірної квартири, 19.06.2018 року, посилаючись на не обізнаність щодо продажу відповідачем квартири, та на поважність причин пропуску строку позовної давності через стан свого здоров`я та працевлаштування за контрактами за кордоном на судах під іноземним прапором, позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з вимогою про стягнення з ОСОБА_2 Ѕ частини грошових коштів від продажу квартири АДРЕСА_2 , в розмірі 587714 гривень 27 копійок.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, поновити строк на звернення до суду, та, уточнивши позовні вимоги просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні позов не визнали та пояснили суду, що 29.04.2010 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси було розірвано шлюб між нею та позивачем. Одразу після розірвання шлюбу ОСОБА_1 червні 2010 року, звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до неї про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності, а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси про залишення позову без розгляду від 12 жовтня 2011 року по справі №2/1519-1295/11. Позивачем було залучено до справи третьою особою АКБ «Порто-Франко», у якому ним було отримано кредит. Під час розгляду справи сторони вирішили суперечки щодо поділу квартири та узгодили їх з третьою особою, внаслідок чого 12 жовтня 2011 року, через відповідну заяву ОСОБА_1 , ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси позовна заява була залишена без розгляду. Відповідач зазначає, що про порушення своїх прав щодо нажитої в шлюбі спільно з відповідачем квартири АДРЕСА_2 , позивач дізнався в червні 2010 року, та одразу подав до суду позов про розподіл спільного майна подружжя, тобто вищевказаної квартири. 12 жовтня 2011 року за заявою ОСОБА_1 ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси була залишена позовна заява без розгляду, тому початком перебігу строку позовної давності стосовно поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 є 12.10.2011 року, тобто з цієї дати у позивача було 3 роки задля захисту своїх порушених прав. Відповідачем було подано суду заяву про застосування судом позовної давності, строк якої сплив 12.10.2014 року.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В судовому засіданні встановлено, що з 06 листопада 1990 року по 09 травня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходилися у зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірвано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29.04.2010 року, рішення набуло законної сили 09 травня 2010 року.

Після розірвання шлюбу, в червні 2010 року ОСОБА_1 подав до Малиновського районного суду позов до ОСОБА_2 , третя особа АКБ «Порто-Франко», про розподіл спільного майна подружжя, визнання на Ѕ спірної квартири права власності, а саме придбаної подружжям під час шлюбу квартири АДРЕСА_2 .

15 червня 2011 року позивачем було оформлено нотаріально та надано відповідачу згоду на продаж спірної квартири (т. 1 а. с. 53).

26 серпня 2011 року відповідно до посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Богун І.А. договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_2 було продано. (т. 1 а. с. 43).

12 жовтня 2011 року, внаслідок відповідної заяви ОСОБА_1 , ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2011 року по справі №2/1519-1295/11 позовна заява про розподіл спільного майна подружжя була залишена без розгляду (т.2 а.с.17).

19 червня 2018 року, ОСОБА_1 знов звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з вимогою щодо поділу нажитої в шлюбі спільно з відповідачем квартири АДРЕСА_2 , а саме про стягнення з ОСОБА_2 Ѕ частини грошових коштів від продажу квартири АДРЕСА_2 , в розмірі 587714 гривень 27 копійок. В позові позивач просить суд поновити строк на звернення до суду визнати поважними причини пропуску строку позовної давності.

Доказом поважності причин пропуску строку позовної давності позивач зазначає працевлаштування за контрактами за кордоном на судах під іноземним прапором, надавши суду копію послужної книжки моряка та довідки про обстеження та стан його здоров`я.

Правовідносини пов`язані із поділом спільного майна подружжя врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ) та Цивільним кодексом України ( далі ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно вимог ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Представник відповідача ОСОБА_2 неодноразово під час розгляду справи заявив про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 . Свою заяву обґрунтовував тим, що строк позовної давності, встановлений ЦК України складає 3 роки з дня, коли особа дізналась, або могла дізнатися про порушення свого права.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Отже спір між сторонами виник після розірвання шлюбу в червні 2010 році, коли ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності, а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , яка є предметом позову і у цій справі.

Справа перебувала на розгляді в суді півтора роки, під час розгляду справи позивач надав відповідачу згоду на продаж спірної квартири та квартиру було продано, внаслідок чого 12 жовтня 2011 року, через відповідну заяву ОСОБА_1 , ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси позовна заява була залишена без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Отже, початком перебігу строку позовної давності стосовно поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 є 12.10.2011 року, тобто з цієї дати у позивача було 3 роки задля захисту своїх порушених прав. Строк позовної давності сплив 12.10.2014 року.

Наслідки спливу позовної давності визначені статтею 267 ЦК України, згідно із частиною четвертою якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно частини третьої статті, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Суд зазначає, що початок перебігу позовної давності пов`язаний не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Суд зауважує, що позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

За частиною п`ятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, оскільки саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин, саме позивач повинен надати суду докази того, що протягом трьох років з 12.10.2011 року по 12.10.2014 року у нього були наявні такі обставини, які зробили своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Закон не наводить переліку підстав, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. Суду необхідно встановити чи є підстави, зазначені позивачем, поважними, та такими, що унеможливили позивачу захистити своє порушене право стосовно спірної квартири в межах строку позовної давності.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказом поважності причин пропуску строку позовної давності позивач зазначає працевлаштування за контрактами за кордоном на судах під іноземним прапором, надавши суду копію послужної книжки моряка. Однак, навіть з заповненої на англійській мові, не переведеної на українську мову наданої позивачем суду копії послужної книжки моряка ОСОБА_1 зрозуміло, що позивач дійсно перебував в закордонних рейсах, але з 27.10.2011 року по 28.01.2012 року, з 02.06.2012 року по 13.08.2012 року, з 02.11.2012 року по 02.02.2013 року, з 04.06.2013 року по 07.09.2013 року, з 16.01.2014 року по 17.09.2014 року позивач перебував на відпочинку між рейсами в Україні.

Надані позивачем довідки про стан здоров`я не свідчать про наявність у позивача будь яких захворювань, через які він тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні, що заважало йому захищати свої порушені права шляхом звернення до суду, при цьому зазначені позивачем захворювання та перебування в рейсах за кордонами України не завадили йому протягом 2015-2016 років приймати участь у справі між ним та ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання доньки, за її позовом до нього.

Отже поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем суду не представлено.

При цьому, щодо решти доводів сторін, слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.), відповідно, за таких обставин порушене право позивача не підлягає захисту в зв`язку зі спливом строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 256-257, ст 261 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення частини грошових коштів отриманих від продажу спільного майна - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду в тридцятиденний термін.

Повний текст рішення виготовлено 19 жовтня 2021 року.

Головуючий: І.О. Поліщук