Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

під головуванням судді Єршової Л.С.,

за участю секретаря судового засідання Тончевої П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , про визнання за позивачкою в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 1/2 частину нерухомого майна павільйону, що знаходиться у АДРЕСА_2 , основною площею 80,6 кв.м., загальною площею 95,8 кв.м., та стягнення з відповідача на її користь судових витрат.

Позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя обґрунтовані тим, що за час перебування у шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя, було придбано нерухоме майно, а саме: павільйон, що знаходиться у АДРЕСА_2 , основною площею 80,6 кв. м., загальною площею 95,8 кв. м., після розірвання шлюбу, згоди сторони щодо його поділу не дійшли.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 13.12.2018 року (протокольна) прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Враховуючи, що належним чином повідомлений позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 повторно не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки, 27 січня 2020 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду.

29 вересня 2021 року закінчено підготовчий розгляд та справу призначено до розгляду по суті.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Гусельщикова М.А. надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27 вересня 1997 року було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Одеської міської ради, про що зроблено відповідний актовий запис № 1273.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.08.2015 року по справі №520/3803/15-ц шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

За час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя було придбано нерухоме майно, зокрема: павільйон, що знаходиться у АДРЕСА_2 , основною площею 80,6 кв. м., загальною площею 95,8 кв. м.

Спірне майно зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 17.11.1998 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстровим № 15013.

Після розірвання шлюбу придбаний за спільні кошти подружжя павільйон залишився у користуванні відповідача.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Норма статті 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджують одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від21.12.2007року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину павільйону, що знаходиться у АДРЕСА_2 , основною площею 80,6 кв.м., загальною площею 95,8 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , витрати по сплаті судового збору на суму 6275,25 (шість тисяч двісті сімдесят п`ять гривень 25 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення складено та оголошено 20.10.2021 року.

Суддя Л.С. Єршова