ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 641/11400/13-ц

провадження № 22ц/818/5932/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретарів - Колосовської А. Р., Яковенко В.С.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 , представник заявника ОСОБА_2 ,

заінтересовані особи приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А., Акціонерне товариство «Райффайзен Банк «Аваль», представниця заінтересованої особи Сандуляк С. А., Державне підприємство «СЕТАМ»

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2021 року в складі судді Курганникової О.А.

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Дмитра Анатолійовича, заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк «Аваль», Державне підприємство «СЕТАМ» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

Скарга мотивована тим, що 15 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенком Д.А. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 641117400/13-ц, виданого 23 листопада 2016 року Комінтернівським районним судом м. Харкова, за яким на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 за кредитним договором в іноземній валюті звернено стягнення на предмет іпотеки належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною 2 857 334,00 грн.

Зазначив, що вказана постанова оскаржена до суду та наразі рішення у скарзі не прийнято. Між тим, приватний виконавець активно продовжує виконувати судове рішення.

Вказав, що з листів Державного підприємства «СЕТАМ» та приватного виконавця йому стало відомо, що приватний виконавець вчинив певні дії, а саме направив до Державного підприємства «СЕТАМ» заявку на реалізацію арештованого майна належної йому квартири. При цьому достеменно знав про незаконність таких дій, наявність передбаченої законом заборони на відчуження вказаного майна, дію мораторію, який встановлено Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилався на те, що Законами України від 16 липня 2015 року № 629 VІІ, 04 березня 2020 року № 524-ІХ, 16 вересня 2020 року № 895-ІХ внесені певні зміни до вказаного Закону. Так, абзац 2 підпункту 1 пункту 1 доповнено союзом «або» та доповнено абзацом 3 наступного змісту: «таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна».

Таким чином, ці зміни розширили коло осіб, які підпадають під дію мораторію і не погіршують правове положення інших майнових поручителів.

Зазначив, що вказаний Закон втрачає чинність 23 грудня 2022 року.

Вказав, що ОСОБА_3 отримала споживчий кредит в іноземній валюті; предмет іпотеки, квартира, використовується як місце постійного проживання іпотекодавця та його сім`ї; майновий поручитель у власності не має іншого нерухомого майна; загальна площа предмету іпотеки не перевищує 140 кв м.

Вважав, що дії приватного виконавця з звернення стягнення на належну йому квартиру шляхом проведення електронних торгів суперечать положенням Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Просив дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. із звернення стягнення на належне йому нерухоме житлове майно по виконавчому провадженню № 65172164 від 15 квітня 2021 року визнати неправомірними і зобов`язати усунення порушення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; на час розгляду скарги зупинити проведення електронних торгів з продажу належної йому квартири.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2021 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати, а скаргу скерувати до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та не врахував того, що належні та допустимі докази його належності до осіб, перелічених в статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» в матеріалах справи відсутні.

29 вересня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав ухвалу суду законною, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що відповідно до займаної посади, ОСОБА_1 є посадовою особою суб`єктом Закону України «Про запобігання корупції», а отже дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на нього не розповсюджується. Крім того, позичальником банку є ОСОБА_3 , яка зареєстрована як фізична особа-підприємець з 24 вересня 1997 року. За договором кредиту № 014/02/3-1300-06 від 11 серпня 2006 року позичальник не є споживачем за кредитним договором, оскільки метою надання коштів за кредитним договором є купівля нерухомості з подальшою метою розвитку бізнесу, що прямо пов`язано з підприємницькою діяльністю.

13 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» надійшли додаткові пояснення, в яких банк звернув увагу на те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поновлює свою дію на 5 місяців з дня набрання чинності Законом № 1381-ХІ, тобто діє з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 не довів того, що в діях приватного виконавця містяться ознаки неправомірності.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуприна Г.О. про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - задоволено частково; в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 014/02/3-1300-06 від 11 серпня 2006 року в розмірі 285 185,37 доларів США, що еквівалентно 2 279 486,64 грн, з яких прострочена заборгованість за кредитом - 172 779,47 доларів США, що еквівалентно 1 381 026,30 грн, прострочена заборгованість за процентами - 81 911, 68 доларів США, що еквівалентно 654 720,04 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 20 324, 25 доларів США, що еквівалентно 162 454,73 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами - 10 160,97 доларів США, що еквівалентно 81 288,57 грн, звернено стягання на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 136,8 кв м, житловою площею 87,3 кв м, що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Зубарєвим І.Ю. 08 вересня 2004 року за реєстраційним номером № 8099 шляхом продажу квартири на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною 2 857 334,00 грн (а.с.9-15).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 253259636 від 19 квітня 2021 року (а.с.42) спірна квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

З інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 26 квітня 2021 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (а.с.47).

На виконання вказаного рішення 23 листопада 2016 року Комінтернівським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 641/11400/13-ц (а.с.37).

15 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенком Д.А. ВП № 65172164 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 641/11400/13-ц, виданого 23 листопада 2016 року Комінтернівським районним судом м. Харкова, копію якого направлено на адресу ОСОБА_1 , що зазначена у виконавчому листі, яку отримано ним 21 травня 2021 року (а.с.39,40-41, 53).

Також, ОСОБА_1 копію вказаної постанови отримав 19 травня 2021 року (а.с.51).

19 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенком Д.А. ВП № 65172164 винесено постанову про арешт майна боржника (а.с.43).

19 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенком Д.А. ВП № 65172164 винесено постанову про опис та арешт чотирьохімнатної квартири загальною площею 136,8 кв м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер майна: 7356540 (а.с.45-46).

25 травня 2021 року ОСОБА_1 надав приватному виконавцю декларацію про доходи та майно, в якій зазначено, що ОСОБА_1 займає посаду завідувача сектору Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області» (а.с.55).

Аналогічне зазначено у відповіді Пенсійного фонду України № від 15 травня 2021 року (а.с.54).

Відповідно до відповіді Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області» від 02 червня 2021 року № 33/41-805 дія Закону України «Про запобігання корупції» поширюється на всіх посадових осіб даної установи (а.с.59).

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України).

Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 18 ЦПК України: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (пункт 40). У рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року суд нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Першого Протоколу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частинах першій, третій статті 431 ЦПК України закріплено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Системний аналіз наведених положень, дає підстави для висновку, що законодавством України передбачено надіслання копій постанов виконавця та інших документів виконавчого провадження боржнику саме за адресою, зазначеною у виконавчому листі.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 06 квітня 2020 року у справі № 161/11434/17 (провадження № 61-597св19).

Виконавець не повинен пересвідчуватися в отриманні боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки це суперечить положенню частини першої статті 28 Закону № 1404-VIII, згідно з якою копія постанови про відкриття виконавчого провадження направляється рекомендованим поштовим відправленням, та боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 643/8028/15 (провадження № 61-10442св20), від 18 березня 2021 року у справі № 520/10954/15-ц (провадження № 61-7198св20), від 26 липня 2021 року у справі № 757/33710/14-ц (провадження № 61-6879св21), від 11 серпня 2021 року у справі № 619/4981/13-ц (провадження № 61-18721св20).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 належним чином повідомлений про початок примусового виконання рішення, оскільки йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі, а також, ОСОБА_1 особисто отримав копію постанови, про що написав відповідну розписку.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії приватного виконавця, ОСОБА_1 посилався на те, що відкриття виконавчого провадження, опис та накладання арешту, а також інші дії стосовно квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 та є предметом іпотеки, є неправомірними, оскільки вказане майно підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення коштів кредитів в іноземній валюті», а тому звернення стягнення на нього є неможливим.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) із змінами, згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або;

таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна .

Мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.

Для застосування цієї державної гарантії захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті, обов`язковою є сукупність зазначених вище обставин, оскільки вказаний закон не підлягає застосуванню до будь-яких правовідносин, що випливають із договору іпотеки.

Із пункту 6 вказаного Закону, редакція якого діяла до 20 березня 2020 року вбачається, що дія цього Закону не поширюється на осіб, які є суб`єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

У статті 4 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» визначено, що суб`єктами відповідальності за корупційні правопорушення є, зокрема, особи, які постійно або тимчасово обіймають посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків у юридичних особах приватного права незалежно від організаційно-правової форми, відповідно до закону (пункт 3 вказаної статті).

У зв`язку із прийняттям 14 жовтня 2014 року Закону України «Про запобігання корупції», який введений у дію 26 квітня 2015 року, Закон України «Про засади запобігання і протидії корупції» втратив чинність.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що до приведення у відповідність із цим Законом законодавчі та інші нормативно-правові акти застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, які постійно або тимчасово обіймають посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків у юридичних особах приватного права незалежно від організаційно-правової форми, а також інші особи, які не є службовими особами та які виконують роботу або надають послуги відповідно до договору з підприємством, установою, організацією, - у випадках, передбачених цим Законом (у редакції із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення діяльності Національного антикорупційного бюро України та Національного агентства з питань запобігання корупції» від 12 лютого 2015 року).

04 березня 2020 року прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про запобігання корупції», який набрав чинності 20 березня 2020 року, і яким у пункті 6 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» слова «Про засади запобігання і протидії корупції» замінені словами «Про запобігання корупції».

Таким чином, зазначення у пункті 6 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» про не поширення Закону на осіб, які є суб`єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», не суперечить нормам Закону України «Про запобігання корупції».

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 756/9904/15 (провадження № 61-10066св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 755/17990/19 (провадження № 61-7240св20).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 займає посаду завідувача сектору Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області».

З відповіді Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області» від 02 червня 2021 року № 33/41-805 дія Закону України «Про запобігання корупції» поширюється на всіх посадових осіб даної установи.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 наполягав на тому, що оскільки ОСОБА_1 не є посадовою особою, на нього не розповсюджується зазначений Закон. При цьому надав до суду апеляційної інстанції Посадову інструкцію завідувача сектору з соціально-гуманітарних питань Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області», із змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 відноситься до професійної групи «керівники» та виконує організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські обов`язки, тому, на нього не розповсюджується вимоги пункту 3 частини першої статті 3 цього Закону.

Приватний виконавець та представниця банку заперечували проти задоволення скарги та пояснили, що дії приватного виконавця є правомірними та узгоджуються з вимогами Закону. Також, зазначили, що кредитні кошти надавалися на придбання нерухомого майна, однак, доказів цільового використання цих кредитних коштів не надано.

Встановивши, що на ОСОБА_1 поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що приватний виконавець при здійсненні заходів щодо передачі квартири АДРЕСА_2 на примусову реалізацію з прилюдних торгів діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та з дотриманням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки, починаючи з моменту проведення опису та арешту квартири до моменту реєстрації заявки приватного виконавця в системі електронних торгів арештованим майном відповідно до пункту 6 вказаного Закону на ОСОБА_1 дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширювалася, як на суб`єкта Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції».

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. До довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області» від 25 серпня 2021 року, в якій працює ОСОБА_1 щодо того, що ОСОБА_1 не відноситься до суб`єктів, на які поширюється дія вказаного Закону, судова колегія відноситься критично оскільки її зміст спростовується іншою довідкою Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області» від 12 жовтня 2021 року, в якій визначено коло осіб, на які розповсюджується цей Закон, до яких відносяться і керівники, яким є ОСОБА_1 .

Разом з тим, судова колегія зазначає, що на час перегляду справи в суді апеляційної інстанції Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність, тому будь яких підстав, які б забороняли реалізацію предмету іпотеки в рамках відкритого виконавчого провадження відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалось.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2021 року.