Справа № 344/8985/20
Провадження № 22-ц/4808/983/21
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Петрів Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, постановлене суддею Домбровською Г.В. 28 квітня 2021 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 29 квітня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління архітектури, дизайну і містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради в особі Відділу з питань охорони культурної спадщини Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Управління культури національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації в особі Сектору з питань охорони культурної спадщини, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 28 грудня 2019 року між ОСОБА_2 як покупцем та ОСОБА_3 як продавцем укладений Договір купівлі-продажу будинку, серії 4958, посвідчений приватним нотаріусом Сопків З.І.

Однак при укладенні такого договору було порушено вимоги чинного законодавства в частині отримання згоди на відчуження предмету договору (частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 ) від відповідного органу, який зобов`язаний вчиняти дії щодо охорони культурної спадщини у місті Івано-Франківську, а також від позивача, як іншого співвласника будинку.

Позивач вважає, що відчуження за оскаржуваним договором порушує її законні права та інтереси, а сам договір порушує публічний порядок, оскільки спрямований на знищення та пошкодження як майна, частиною якого позивач володіє, так і майна, яке перебуває під охороною і щодо якого є обмеження у цивільному обороті.

Зазначає, що на офіційному сайті Управління архітектури, дизайну та містобудування Івано-Франківської міської ради опублікований реєстр пам`яток архітектури міста Івано-Франківська, до якого віднесена і будівля по АДРЕСА_1 .

Окрім того, в червні 2020 року адвокат позивача звертався до Відділу з питань охорони культурної спадщини із адвокатським запитом, на предмет того, чи перебуває будинок по АДРЕСА_1 пам`яткою архітектури і чи надавався відділом дозвіл ОСОБА_3 на відчуження частини будинку по АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді на адвокатський запит Управління архітектури, дизайну та містобудівної діяльності від 23 червня 2020 року №14/31/1-18/313, будинок по АДРЕСА_1 внесений в перелік пам`яток архітектури під охоронним ордером №330 на підставі розпорядження ОВК №238 від 26.05.1981 року, і відділ з питань охорони культурної спадщини не надавав висновків щодо відчуження частини даного будинку.

Отже, з вказаного вбачається, що частина будинку по АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_3 всупереч закону, тобто без відповідного на це дозволу.

Позивач просила визнати недійсним Договір купівлі-продажу будинку по АДРЕСА_2 , серії 4958 від 28 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Сопків З.І.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 15.09.2020 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління архітектури, дизайну і містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради в особі Відділу з питань охорони культурної спадщини Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, а ухвалою від 18.03.2021 року - Сектор з питань охорони культурної спадщини Управління культури національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.04.2021 в задоволенні позову відмовлено. З моменту набрання рішенням законної сили скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Івано-Франківського міського суду від 31 липня 2020 року, щодо накладення арешту на житловий будинок, що належить ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 , та на земельну ділянку за тією ж адресою.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи та невідповідністю висновків суду фактичними обставинами.

Зазначає, що в травні 2004 року на підставі затвердженої судом мирової угоди спірне будинковолодіння було розділене між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . За наслідками такого поділу будівля і земельна ділянка були розділені в такий спосіб, щоб між співвласниками не було перешкод в користуванні своєю власністю. Окрім того будинок був і залишається пам`яткою архітектури місцевого значення, і його не можливо було поділити у спосіб, який би повністю виключав наявність спільного майна. Тому було досягнуто усної згоди, що у разі, якщо хтось із співвласників буде відчужувати свою частину, він запропонує спочатку придбати цю частину іншому власнику будівлі.

Однак суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позову, обґрунтував таку відмову лише відсутністю, на думку суду, порушеного права позивача.

Вважає, що суд не надав оцінку і не спростував доводи, викладені у позовній заяві.

Апелянт посилається, на те, що на офіційному сайті Управління архітектури, дизайну та містобудування Івано-Франківської міської ради опублікований реєстр пам`яток архітектури міста Івано-Франківська, до якого віднесена і будівля по АДРЕСА_1 . А згідно відповіді на адвокатський запит Управління архітектури, дизайну та містобудівний діяльності від 23 червня 2020 року №14/31.1-18/313, будинок по АДРЕСА_1 внесений в перелік пам`яток архітектури охоронним ордером №330 на підставі розпорядження ОВК №238 від 26.05.1981 року, і відділ з питань охорони культурної спадщини не надавав висновків щодо відчуження частини даного будинку.

Отже, з вказаного вбачається, що частина будинку по АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_3 всупереч закону, тобто без відповідного на це дозволу уповноваженого органу.

Посилається й на те, що договір купівлі продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є недійсним, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема ст.ст. 18 та 20 ЗУ «Про охорону культурної спадщини», а також укладений без необхідного у ОСОБА_3 обсягу повноважень, оскільки згоди органу охорони культурної спадщини на укладення договору такого змісту відповідач не отримала.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 28.04.2021 року та постановити нове, яким позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Рубцова К.В. подала відзив на апеляційну скаргу. 3 приводу ненадання відділом з питань охорони культурної спадщини висновків щодо відчуження частини будинку по АДРЕСА_1 вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з юридичної точки зору даний будинок (пам`ятку архітектури) складають два окремі об`єкти (будинки), які станом на час розгляду даної справи на праві приватної власності належать відповідачам. І наведене не суперечить вимогам законодавства про архітектурну діяльність.

Щодо позбавлення апелянта як співвласника пам`ятки архітектури, можливості утримувати її від руйнування і пошкоджень, то зазначає, що жодних претензій до ОСОБА_2 з приводу виконання своїх зобов`язань по Охоронному договору у органу охорони культурної спадщини немає, доказів невиконання таких зобов`язань, у результаті чого порушено права ОСОБА_1 , апелянтом суду не надано.

Вказує, що в разі визнання даного договору купівлі-продажу недійсним правове становище ОСОБА_1 жодним чином не зміниться і вона так само володітиме всіма правами власника щодо конкретного об`єкта нерухомого майна, що утворився внаслідок реального поділу, а не цілого будинку, який є пам`яткою архітектури місцевого значення, та утримуватиме виключно те майно, що належить їй на праві приватної власності лише в межах виділеної їй частини будинку. Переважного права купівлі будинку по АДРЕСА_2 ОСОБА_1 також не набуде, оскільки право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на дане будинковолодіння припинено.

З огляду на викладене, вважає, що немає жодних правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_4 вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Рубцова К.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3 та треті особи в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28.12.2019 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, відповідно до якого ОСОБА_3 передала у власність - продала, а ОСОБА_2 прийняла у власність - купила житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 . Вказаний житловий будинок загальною площею 130,0 кв.м., житловою 52,6 кв.м., зазначений у плані літерою «А», огорожа зазначена в плані під №1, огорожа зазначена в плані під №2, огорожа зазначена в плані під №3. Вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,0377 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки :04:004:0049 (т. 1, а.с. 14).

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків З.І. та зареєстровано в реєстрі за №4958.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №198007650 від 28.01.2020 року за ОСОБА_2 на підставі вищевказаного Договору купівлі-продажу зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 (т. 1, а.с. 6).

Згідно копії відповіді на адвокатський запит Управління архітектури, дизайну та містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради від 23.06.2020 року №14/31/1-18/313, будинок по АДРЕСА_1 під охоронним ордером №330 внесений в перелік пам`яток архітектури розпорядженням ОВК №238 від 26.05.1981 року; відділ з питань охорони культурної спадщини не надавав висновків щодо відчуження частини даного будинку (т. 1, а.с. 11).

Судом встановлено також, що до 2004 року будинок по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності.

Згідно ухвали Івано-Франківського міського суду від 28.05.2004 року у справі №2-1266/2004 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ будинковолодіння та земельної ділянки, яка набрала законної сили 16 червня 2004 року затверджено між сторонами мирову угоду, згідно якої, зокрема: 1. Сторони ділять між собою реально будинковолодіння АДРЕСА_1 в натурі таким чином, що у власність ОСОБА_3 передаються приміщення в будинку згідно генплану зі змінами на 04.04.2001 року, а саме: перший поверх: №4 площею 14,75 кв.м., №5 площею 29,15 кв.м., №6 площею 25,11 кв.м. з балконом, №7 площею 5,52 кв.м., підвал: №15 площею 5,72 кв.м., №16 площею 22,79 кв.м., №7 площею 28,19 кв.м., з відповідною частиною горища, що знаходиться над виділеною частиною будинку, та частину огорожі по периметру належної земельної ділянки, без господарських споруд, всього вартістю 30574 гривні, що становить 37/100 частин від всього будинковолодіння. У власність ОСОБА_1 реально передаються приміщення в будинку згідно генплану зі змінами на 04.04.2001 року, а саме: перший поверх: №1 площею 18,70 кв.м., №2 площею 5,30 кв.м., №3 площею 15,81 кв.м., №8 площею 9,49 кв.м., №9 площею 28,38 кв.м., №10 площею 24,92 кв.м., №11 площею 6,40 кв.м., №12 площею 9,47 кв.м., №13 площею 21,08 кв.м., №14 площею 1,61 кв.м., підвал: №18 площею 9,86 кв.м., №19 площею 1,10 кв.м., №20 площею 11,96 кв.м., №21 площею 4,22 кв.м., №22 площею 13,63 кв.м., №23 площею 5,76 кв.м., №24 площею 6,30 кв.м., №25 площею 15,30 кв.м., з відповідною частиною горища, що знаходиться над виділеною частиною будинку, та частину огорожі по периметру належної земельної ділянки, господарської будівлі - сарай літ Б-Б1, всього вартістю 51248 гривень, що становить 63/100 частин від всього будинковолодіння. При цьому, ОСОБА_3 не буде чинити перешкод та допускатиме у своїй присутності ОСОБА_1 у приміщення №7 площею 5,2 кв.м. для доступу у частину горища ОСОБА_1 , до влаштування ОСОБА_1 свого окремого виходу на горище, але не більше 6 місяців від дня підписання цієї мирової угоди. При цьому ОСОБА_1 зобов`язується облаштувати за свій рахунок окремий вихід на свою частину горища. При необхідності ОСОБА_3 допускатиме у своїй присутності ОСОБА_1 до приміщення №5 площею 5,72 кв.м., №16 площею 22,79 кв.м., №17 площею 28,19 кв.м. для обслуговування каналізаційного блоку. 2. Сторони ділять земельну ділянку при цьому будинковолодінні, загальною площею 0,1108 га таким чином, що ОСОБА_3 виділяється у власність земельна ділянка, що становить 34/100 частини від загальної площі земельної ділянки, а ОСОБА_1 виділяється у власність 0,0731 га, що становить 66/100 від загальної площі земельної ділянки (т. 1, а.с. 9).

На підставі вищевказаної мирової угоди сторони зареєстрували своє право власності у державному реєстрі (т. 1, а.с. 6-8).

Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №1440 від 05.12.2019 року «Про присвоєння поштових адрес» виділеній частині будинковолодіння загальною площею 130 кв.м., житловою площею 52,6 кв.м. (замовник: ОСОБА_3 ) присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 101).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення її прав при укладенні Договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 28.12.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . З моменту набрання законної сили ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2004 року у справі №2-1266/2004 (16 червня 2004 року) право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на будинковолодіння по АДРЕСА_1 припинилося, натомість сторони набули приватної власності на виділені окремі частини. Відтак у ОСОБА_1 відсутнє передбачене ч. 1 ст. 362 ЦК України переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. Стосовно посилання представника позивача в судовому засіданні на ту обставину, що за ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28 травня 2004 року у справі №2-1266/2004 між сторонами було здійснено реальний розподіл лише певних об`єктів, натомість у спільному користуванні та у спільній власності залишено об`єкти загального користування, зокрема, горище, фасади та комунікації, є безпідставними, оскільки зі змісту вказаної ухвали суду таких обставин не вбачається. Відповідно до чинного законодавства горище та фасади будинку є елементами самого будинку і не мають статусу окремого об`єкта нерухомого майна, а тому права власності на них не підлягають окремо реєстрації. Інших доказів на підтвердження того, що внаслідок укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу було порушено права чи законні інтереси ОСОБА_1 суду не надано, як і не доведено, що новим власником ОСОБА_2 нівелюються попередні домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо спільного утримання будинку, що призводить до його руйнування.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами 1, 3 ст. 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється (ч.ч. 1-2, ст. 367 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).

Стаття 528 ЦК України закріплює, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

У розумінні положень наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала;у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №815/6945/16 (провадження №11-439апп18)).

Захисту підлягає лише порушене, невизнане право чи законний інтерес особи. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанови Верховного Суду від 06.10.2021 року у справі №571/1168/17 (провадження №61-8227св21), від 21.07.2021 року у справі №296/3367/18 (провадження №61-16274св19) та інші).

Обґрунтовуючи поданий позов та апеляційну скаргу, позивач посилалась на те, що оспорюваним договором купівлі-продажу порушено її права як іншого співвласника будинку по АДРЕСА_1 .

Разом з тим, судом встановлено, що з моменту набрання законної сили ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28.05.2004 року у справі №2-1266/2004 (16.06.2004 року) право спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на будинковолодіння по АДРЕСА_1 припинилося, натомість сторони набули право приватної власності на виділені його окремі частини.

При цьому у ОСОБА_1 відсутнє і передбачене ст. 362 ЦК України переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. А досягнення між сторонами такої домовленості позивачем не доведено.

Що стосується доводів апелянта про те, що будинок по АДРЕСА_1 внесений в перелік пам`яток архітектури (ох №330), а відчуження його частини відбулося без відповідного на це дозволу уповноваженого органу, то такі спростовуються матеріалами справи. Зокрема, за змістом відповіді Сектора охорони культурної спадщини Управління культури національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 27.12.2019 року №10-009/27 Сектор як уповноважений орган охорони культурної спадщини на території Івано-Франківської області не заперечував щодо передачі у власність частини пам`ятки архітектури місцевого значення (ОХ. №330-ІФ) за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 98).

Також у матеріалах справи наявна копія Охоронного договору на об`єкт культурної спадщини - пам`ятку архітектури місцевого значення №466 від 09.01.2020 року, який укладено між ОСОБА_2 та Сектором з питань охорони культурної спадщини Управління культури національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації щодо охорони частини об`єкта культурної спадщини - пам`ятки архітектури місцевого значення, ох 330-іф, на АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 99-100).

Наведене свідчить про те, що будинок по АДРЕСА_1 є пам`яткою архітектури місцевого значення як цілісний об`єкт, однак власник кожної з його частин несе зобов`язання щодо охорони тієї частини, яка перебуває в його власності.

Таким чином апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо відсутності доказів, які б підтверджували, що внаслідок укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу було порушено права чи законні інтереси ОСОБА_1 як по володінню, користуванню та розпорядженням своєю власністю, так і по її охороні як об`єкта культурної спадщини.

Доводи апеляційної скарги правильності вказаних висновків суду не спростовують та не містять підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду, а фактично зводяться до переоцінки доказів, досліджених у встановленому законом порядку.

Колегією суддів не встановлено порушення місцевим судом норм матеріального чи процесуального права, які потягли б за собою зміну чи скасування даного рішення, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 28 квітня 2021 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2021 року.