ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 жовтня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/1269/21

Головуючий у першій інстанції - Пантелієнко В. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1294/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

сторони: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Дочірнє підприємство ДП «Аромат» в особі Філії «Ніжинський міськмолзавод»,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Аромат» на заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 квітня 2021 року (місце ухвалення - м. Ніжин) у справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства ДП «Аромат» в особі Філії «Ніжинський міськмолзавод» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Дочірнього підприємства ДП «Аромат» в особі Філії «Ніжинський міськмолзавод» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обгрунтування позову посилалась на те, що позивачка працювала на посаді директора у філії «Ніжинський міськмолзавод» ДП «Аромат» з 11.09.2017 і була звільнена 10.02.2020 відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Повного розрахунку в день звільнення відповідачем не було проведено. На запит про розмір наявної заборгованості по заробітній платі та розмір середньоденного заробітку відповідач відповіді не надав.

Позивачкою здійснено розрахунок розміру середньої заробітної плати, який проведений на підставі інформації з УПФ України, а саме довідки форми ОК-5 щодо індивідуальних відомостей застрахованої особи за період з 11.02.2020 по 01.03.2021 (день подання позову).

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 просить стягнути з ДП «Аромат» в особі Філії «Ніжинський міськмолзавод» на користь ОСОБА_1 заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за листопад, грудень 2019 року та січень, лютий 2020 року, загальним розміром 63 468,18 грн, та середній заробіток за весь період затримки розрахунку (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів) по день ухвалення судового рішення в розмірі 137 724, 72 грн.

Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 12.04.2021 стягнуто з ДП «Аромат» в особі Філії «Ніжинський міськмолзавод» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 63468, 18 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2020 по 09.04.2021 в сумі 137 724, 72 грн (сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів), судовий збір в сумі 908 грн.

Стягнуто з ДП «Аромат» в особі Філії «Ніжинський міськмолзавод» на користь держави 908 грн судового збору.

Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідачем порушені строки виплати заробітної плати позивачці, вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності коштів на розрахунковому рахунку, отже позов є обґрунтованим, та на користь позивачки підлягає стягнення невиплаченої заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2020 по 09.04.2021.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду від 08.07.2021 заяву ДП «Аромат» про перегляд заочного рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «Аромат» в особі Філії «Ніжинський міськмолзавод» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду від 12.04.2021 директор ДП «Аромат» Політ Г.Л. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги судом позбавлено відповідача права на належний судовий захист, позбавив ДП «Аромат» можливості надати докази та відомості, які мають істотне значення для справи, зокрема, інформацію про здійснення Філією «Ніжинський міськмолзавод» часткових виплат позивачці за період з 11.02.2020 по 09.04.2021. Посилається, що позивачкою у позові відповідачем зазначено ДП «Аромат» в особі Філії «Ніжинський міськмолзавод», ухвалою суду прийнято до розгляду позов та відкрито провадження. Суд дійшов висновку, що ДП «Аромат» в особі Філії «Ніжинський міськмолзавод» є належним відповідачем по справі, проте матеріали справи не містять доказів того, що позивач була працівником ДП «Аромат», не отримувала на даному підприємстві заробітну плату, тобто ДП «Аромат» не є належним відповідачем за даним позовом. Разом з тим, Філія «Ніжинський міськмолзавод» ДП «Аромат» не була належним чином проінформована про судове засідання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Ніжинського міськрайонного суду від 12.04.2021 залишити без змін. В обгрунтування посилається на законність та обґрунтованість судового рішення, та безпідставність апеляційної скарги. Посилається, що копією трудової книжки підтверджується, що позивачка перебувала у трудових відносинах з філією «Ніжинський міськмолзавод» ДП «Аромат», яка є відокремленим підрозділом ДП «Аромат» та перебуває на податковому обліку, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Щодо посилання апелянта про неналежне повідомлення та позбавлення можливості надати суду першої інстанції докази, ОСОБА_1 зазначає, що суд неодноразово викликав в судове засідання відповідача, проте останній не з`являвся, жодних клопотань до суду не надавав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з філією «Ніжинський міськмолокозавод» ДП «Аромат» і була звільнена 10.02.2020 згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 13-18).

Матеріали справи не містять довідки про розмір заборгованості із заробітної плати та про розмір середньої заробітної плати за останні два місяці роботи позивачки, тому судом першої інстанції розрахунок розміру середньоденної заробітної плати позивачки зроблено на підставі індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб, сформованих Пенсійним фондом України.

Задовольняючи позовні вимоги суд прийшов до висновку, що відповідачем порушені строки виплати заробітної плати позивачці, вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності коштів на розрахунковому рахунку, отже позов є обґрунтованим, та на користь позивачки підлягає стягнення невиплаченої заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2020 по 09.04.2021.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до вимог статей 4, 12, 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, при затримці розрахунку при звільненні, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні це відповідальність роботодавця за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується відповідно до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19).

В частині другій статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06 листопада 1992 року, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

З урахуванням норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях(ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з врахуванням викладеного вище, відповідачем до суду першої інстанції, як під час розгляду справи так і під час перегляду заочного рішення, та до суду апеляційної інстанції під час перегляду заочного рішення, у відповідності до вимог щодо надання доказів, стороною відповідача не надано жодного належного та допустимого доказу щодо виплати позивачці заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і не надано на вимогу суду першої інстанції довідки про розмір заборгованості позивачки із заробітної плати та інших сум, та довідки про розмір середньої заробітної плати за останні два місяці роботи ОСОБА_1 .

Як вбачається, основним доводом апеляційної скарги є те, що позивачкою у позові відповідачем зазначено ДП «Аромат» в особі Філії «Ніжинський міськмолзавод», проте матеріали справи не містять доказів того, що позивач була працівником ДП «Аромат», не отримувала на даному підприємстві заробітну плату, тобто ДП «Аромат» не є належним відповідачем за даним позовом, та Філія «Ніжинський міськмолзавод» ДП «Аромат» не була належним чином проінформована про судове засідання.

Проте, такі доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, оскільки оскаржуване рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з врахуванням наступного.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України),

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 Цивільного кодексу України).

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина перша статті 89 ЦК України).

Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (частини перша-третя статті 95 ЦК України).

Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності (частина четверта статті 95 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору.

Судом встановлено, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься інформація про те, що відокремлений підрозділ - філія «Ніжинський міськмлозавод» є відокремленим підрозділом ДП «Аромат» (а.с. 116).

З урахуванням вищезазначеного, взявши до уваги те, що відповідач у апеляційній скарзі не наводить доводів щодо правильності вирішення трудового спору по суті, в тому числі і на спростування розрахунків, а також не надає даних про сплату в повному обсязі заробітної плати, зазначаючи лише те, що ДП «Аромат» не є належним відповідачем за даним позовом, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено наявні у справі докази і надано їм належну оцінку, суд правильно встановив дійсні обставини справи.

Філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору. До такого висновку прийшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.06.2021 у справі № 760/32455/19, провадження № 61-16459сво20.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено наявні у справі докази і надано їм належну оцінку, суд правильно встановив дійсні обставини справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Аромат» залишити без задоволення.

Заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 18.10.2021.

Головуючий Судді :