Справа № 127/1726/19
Провадження № 2/127/243/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2021 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Луценко Л.В.,

при секретарі судового засідання Мутовкіній В.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

законного представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Усова Ю.В.,

представника третьої особи Крот В.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про стягнення боргу, витрат на утримання і поховання,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про стягнення боргу, витрат на утримання і поховання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 червня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно з яким останній позичив у позивача грошові кошти у загальному розмірі 8000 доларів США та зобов`язався їх повернути протягом 5 років у тій самій валюті по курсу на день повернення. Позика передавалась у присутності ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. На день його смерті борг у повному обсязі повернуто не було.

У передбачений ст. 1281 ЦК України строк позивач ОСОБА_1 звернувся з відповідними вимогами кредитора до Третьої вінницької державної нотаріальної контори та до ОСОБА_3 як спадкоємиці померлого про повернення боргу, однак відповіді не отримав.

Крім цього, позивач також вказує на те, що з 2010 року ОСОБА_4 знаходився на повному його утриманні з огляду на його важку хворобу після відкритої черепно-мозкової травми, перелому основи черепа епілепсію. Його витрати щомісяця складали не менше 2500 грн, за рік 30 000 грн, а всього за 5 років 150 000 грн. Натомість у відповідності з ч.2 ст.1232 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача витрати на утримання та лікування лише за останні три роки у сумі 90 000 грн.

Також позивач взяв на себе витрати на поховання ОСОБА_4 , які склали 5 523 грн.

З урахуванням вищевикладеного, позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 за рахунок спадкового майна 319 683, 00 грн, що складається із суми боргу у розмірі 224 160 грн, що еквівалентно 8 000 доларів США, 90 000 грн витрат на утримання та лікування, 5523 грн витрат на поховання.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві (а.с.1-4). Додатково суду пояснив, що він утримував та лікував брата, так як той зловживав спиртними напоями, всі витрати на його поховання він взяв на себе. Також просив стягнути судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн. З приводу договору позики зазначив, що за життя до ОСОБА_4 із письмовою вимого щодо повернення коштів не звертався.

У судовому засіданні законний представник відповідача ОСОБА_6 та представник відповідача адвокат Усов Ю.В. позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов (а.с.137-139). Крім цього у частині вимог щодо стягнення боргу за договором позики зробили заяву про застосування строків позовної давності. Додатково суду пояснили, що померлий спиртними напоями не зловживав, на обліку з цього приводу не перебував, група інвалідності йому встановлена не була. ОСОБА_3 має статус сироти та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_4 .

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служби у справах дітей Вінницької міської ради Крот В.Б. заперечила щодо задоволення позову, так як ОСОБА_3 залишилась сиротою, нею піклується бабуся ОСОБА_6 , а позивач всіма способами хоче відібрати у дитини спадщину та подає до суду безпідставні позови. Дитина не може користуватись своєю власністю.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, у судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (позивач) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (первісний боржник) є рідними братами, що стверджується свідоцтвами про народження (а.с.169).

Зі змісту договору безвідсоткової позики від 11 червня 2010 року, укладеного між позивачем ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник), вбачається, що позикодавець передає позичальникові безвідсоткову позику в сумі 8 000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути отриману суму протягом 5 років (а.с.44).

Відповідно до п.2.2 договору повернення отриманої позики здійснюється позичальником протягом 5 років рівними частинами шляхом перерахування коштів на рахунок позикодавця у ВАТ «Ощадбанк» в гривнях по курсу НБУ на день перерахунку, або готівкою в доларах США, починаючи з 01.01.2011 року.

Договір містить підписи обох сторін. Про укладення договору у присутності будь-яких свідків не зазначено. Договір не оскаржувався сторонами у судовому порядку, у тому числі не оспорювався позичальником на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, є дійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 18 серпня 2015 року, актовий запис №2345 (а.с. 65).

Єдиним спадкоємцем першої черги за законом майна померлого ОСОБА_4 є його неповнолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , яке видано 06 жовтня 2015 року (т. 1 а.с. 54).

ОСОБА_3 спадщину після смерті батька прийняла у встановлений законом шестимісячний строк, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи №386/2015, заведеної 21 вересня 2015 року Третьою вінницькою держнотконторою (а.с. 172) та не заперечувалось сторонами під час судового розгляду.

Відповідно до претензії ОСОБА_1 про обов`язок спадкодавця, отриманої 11 лютого 2016 року згідно з відповідною відміткою Третьої державної нотаріальної контори, позивач заявив про борг ОСОБА_4 перед ним у розмірі 8000 доларів США (а.с.62).

Зі змісту претензії ОСОБА_1 від 14 вересня 2016 року до представника спадкоємця ОСОБА_3 ОСОБА_7 вбачається, що позивач просив сплатити на його користь 306 930,20 грн (а.с.63). Доказів вручення претензії адресату матеріали справи не містять.

У подальшому, згідно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 15 грудня 2016 року встановлено, що ОСОБА_7 , мати неповнолітньої ОСОБА_3 , загинула від нещасного випадку 17.11.2016 року (т. 1 а.с. 74).

Відповідно до рішень виконавчого комітету Вінницької міської ради від 15 грудня 2016 року №2988, №2989 надано малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 статус дитини-сироти, призначено ОСОБА_2 опікуном малолітньої дитини-сироти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також належного дитині житла та майна. Батьки дитини померли (т. 1 а.с. 95 та на звороті).

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення з неї боргу батька, а також витрат на його утримання та поховання.

Зокрема, відповідно до копії накладної №18.08 від 19 серпня 2015 року, виданої ФОП ОСОБА_8 , вбачається, що позивачу ОСОБА_1 надавалися ритуальні послуги та пов`язані з ними дії (не визначено, які конкретно послуги) на суму 4150 грн (а.с.61).

Згідно з відміткою у паспорті позивача ОСОБА_1 , останній з 17.06.2011 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.20, на звороті). ОСОБА_4 проживав за цією адресою.

При цьому у період з 18 травня 2011 року по 11 серпня 2015 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 перебувала у спільній частковій власності позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по 1/4 та 3/4 часток відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 травня 2011 року, виданого державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори Березовською В.С. за зареєстрованого в реєстрі за №2-1249 (а.с.66).

Відповідно до квитанцій програмно-технічного комплексу самообслуговування за період з квітня по вересень 2014 року «фізична особа» (без вказівки на її прізвище, ім`я чи по-батькові) сплачувала комунальні послуги (опалення, гаряче водопостачання, електроенергія) за квартиру АДРЕСА_2 на загальну суму 820 грн (а.с.47-49).

Згідно із фіскальними чеками за період липня 2012 року по березень 2014 року оплачено комунальні послуги (опалення, гаряче водопостачання) за квартиру АДРЕСА_2 на загальну суму 3 405 грн (а.с.50-58).

При цьому, відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2021 року у справі №127/21530/16-ц, яке набрало законної сили 16 березня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 законним представником якої є ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Вінницької міської ради про зміну черговості одержання права на спадкування відмовлено (а.с.116-120).

У судовому засіданні також допитано свідків, а саме ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Зокрема, свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що є донькою позивача ОСОБА_1 та племінницею померлого ОСОБА_4 . Останній за життя зловживав спиртними напоями, у 1998 році у нього була травма голови, його оперували. Її батько оплачував лікування дядька, а згодом останній створив сім`ю. Однак з дружиною довго ОСОБА_4 не проживав, повернувся на постійне місце проживання у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . У період шлюбу у дядька народилась донька відповідач у справі, але ОСОБА_4 знову почав зловживати спиртними напоями, його звільнили з місця роботи, погіршився стан здоров`я. Її батько постійно займався лікуванням брата, допоміг при присвоєнні йому групи інвалідності. Після смерті ОСОБА_4 поніс витрати на його поховання.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що є товаришем позивача, а померлого ОСОБА_4 знав як його брата. Про понесення позивачем витрат на його лікування свідку не відомо, однак знає, що за поховання сплачував всі витрати ОСОБА_1 . Сім`ї померлого він не бачив. У тверезому стані ОСОБА_4 свідок не бачив жодного разу, був схожий на безпритульного, оскільки зловживав спиртними напоями.

Показання даних свідків суд до уваги не бере, так як останні є близькими для позивача особами, заінтересовані у ході розгляду справи та не є очевидцями даних подій. Крім цього, вони не вказали джерело своєї обізнаності щодо вказаних вище обставин, а тому згідно з ч.1 ст.90 ЦПК України їхні показання не є доказом.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Таким чином, після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, до складу якої входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Згідно з ч.2 ст.1281 ЦК України (у редакції на день виникнення спірних правовідносин), кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від дня настання строку вимоги.

У даному випадку спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що позивачу було достеменно відомо і що не заперечувалось жодною із сторін у ході судового розгляду. Відповідач прийняла спадщину 17.12.2018, а позивач пред`явив вимогу 11.02.2016 в останній день шестимісячного строку, передбаченого ч.2 ст. 1231 ЦК України.

Таким чином, позивачем ОСОБА_1 дотримано строк пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців про стягнення заборгованості за договором позики, а єдиний спадкоємець померлого ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_3 набула спадкове майно у порядку спадкування 3/4 частки у квартирі АДРЕСА_2 .

Однак у даному випадку представники відповідача заявляють про застосування строків давності у частині зобов`язань за договором позики.

У цьому контексті слід звернути увагу на те, що у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц Велика Палата Верховного Суду розмежувала поняття «строк вимоги кредитора» і «строк позовної давності».

Зокрема, поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Вказаний вище висновок означає, що дотримання строку пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців не означає автоматичне дотримання строків позовної давності.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 звернула увагу на те, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

При цьому, загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку позики право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України позикодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення позикодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі N 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі N 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі N 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі N 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі N 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі N 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі N 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі N 6-2462цс16.

У даному випадку відповідно до п. 2.2 договору передбачалось погашення позики рівними платежами протягом 5 років, перший із яких мав відбутися 01.01.2011. Таким чином укладений між позивачем та ОСОБА_4 договір передбачав погашення кредиту частинами щорічними платежами у однаковому розмірі 1600 доларів США щорічно.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення позики щорічними платежами впродовж строку кредитування (5 років), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щорічних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку позики у договорі, який передбачає внесення позичальником щорічних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щорічних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щорічних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку позики.

За першим, другим та третім щорічними платежами (01.01.2011, 01.01.2012, 01.01.2013) позовна давність сплила, адже закінчилась відповідно 02.01.2014, 02.01.2015, 02.01.2016 до пред`явлення будь-яких вимог до ОСОБА_4 чи його спадкоємців.

За четвертим та п`ятим платежами (01.01.2014 та 01.01.2015) позовна давність також сплила (02.01.2017 та 02.01.2018), адже із позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише 18.01.2019, тобто через 1 рік після спливу строку позовної давності навіть щодо останнього платежу.

При цьому, обставин, які свідчили б про зупинення чи переривання перебігу позовної давності, судом не встановлено.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Stubbings and Others v. The United Kingdom»).

Відтак, враховуючи вказані вимоги закону та зважаючи, що позивач пред`явив даний позов із пропуском загального трирічного строку позовної давності, звернення сторони відповідача із заявою про застосування строку позовної даності до виниклих правовідносин, суд вважає за необхідне в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за договором позики від 11 червня 2010 року у розмірі 224 160 гривень, що еквівалентно 8000 доларів США на день подання позову відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Крім цього, позивачем заявлено також вимоги про стягнення з відповідача витрат на утримання та поховання ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.1, 2 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більш як за три роки до його смерті.

Разом із тим, відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. ст. 12 та 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

На підтвердження витрат у розмірі 90 000 грн, понесених ОСОБА_1 на утримання та лікування ОСОБА_4 , позивачем було надано докази оплати комунальних послуг за період з червня 2012 року по вересень 2014 року на загальну суму 4 225 грн.

Докази оплати комунальних послуг за червень та липень 2012 року суд відхиляє, адже вони не відносяться до предмету доказування виходять за межі трирічного строку, вказаного у ч.2 ст.1231 ЦК України.

Інші докази не є належними та достатніми, адже не підтверджують понесення саме позивачем ОСОБА_1 витрат у розмірі 90 000 грн на утримання та лікування ОСОБА_4 .

Інших доказів на підтвердження понесення витрат у відповідному розмірі (купівля лікарських засобів, оплата лікування, придбання засобів харчування, одягу тощо) позивачем надано не було.

Враховуючи вищевикладене, у частині позовних вимог про стягнення витрат на утримання та лікування у розмірі 90 000 грн слід відмовити за їх недоведеністю.

У частині витрат на поховання у розмірі 5523 грн слід звернути увагу на наступне.

У відповідності до статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» від 10 липня 2003 року під похованням померлого слід розуміти комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Із наданої позивачем накладної неможливо зробити висновок, які саме ритуальні послуги та пов`язані з ними дії йому були надані, а тому неможливо встановити, чи відносяться ці кошти до витрат на поховання (а не на поминальний обід наприклад).

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із висновком Верховного Суд у постанові від 19 березня 2018 року у справі № 554/1793/15-ц.

Інших доказів, які свідчили б про понесення саме позивачем витрат у відповідному розмірі, суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, у частині позовних вимог про стягнення витрат на поховання у розмірі 5523 грн слід відмовити за їх недоведеністю.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про відсутність наявність підстав для задоволення позовних вимог, а саме у частині вимог про стягнення боргу за договором позики у зв`язку із спливом позовної давності, а в іншій частині за недоведеністю.

Підстав для стягнення з відповідача судових витрат немає у зв`язку із повною відмовою у позові згідно з ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 257, 258, 261, 267, 509, 526, 530, 629, 638, 1048, 1049, 1050, 1216, 1220, 1222, 1231, 1232 ЦК України, ст.ст. 7, 10, 76-82, 89, 133, 141, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про стягнення боргу, витрат на утримання і поховання відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;

Третя особа: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, , місцезнаходження: вул. Соборна, 50, м. Вінниця.

Повний текст рішення суду складено 21 жовтня 2021 року.

Суддя