ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 року м. Чернівці

справа № 725/3280/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецького прикордонного загону ЗхРУ Державної прикордонної служби України про витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Шалар Іон Васильович, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 серпня 2021 року(головуючий у 1-й інстанції Федіна А.В.),-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Шалар Іон Васильович, звернувся до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтовування вимог зазначено, що 19.09.2020 року ОСОБА_1 знаходився недалеко від державного кордону України, та мав при собі власні кошти в сумі 9250 євро, однак почувши невідомі звуки, почав втікати і загубив вказані грошові кошти. Після цього, він одразу ж був затриманий працівниками Чернівецького прикордонного загону, які склали відносно нього протокол про адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.204-1 КУпАП.

Постановою Путильського районного суду Чернівецької області від 24.11.2020 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення. Під час розгляду вказаної справи Путильським районним судом Чернівецької області в судовому засіданні було встановлено, що співробітниками прикордонного загону були виявлені належні позивачу грошові кошти в сумі 9250 євро.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/971/21

З метою повернення загублених коштів адвокат неодноразово звертався до Чернівецького прикордонного загону з адвокатськими запитами, на які отримав відповіді про те, що зазначені кошти класифікуються як майно, яке не має власника або власник якого не відомий, про що складено акт виявлення від 19.09.2020 року №2/1438 та відповідно до квитанцій № від 09.02.2021 року про здійснення в філії AT «Ощадбанк» по вул. Головна, 119 в м. Чернівці валютно-обмінної операції з продажу іноземної валюти 9250 євро у розрахунку на 304325 гривнень, та квитанції №17 щодо внесення громадянином ОСОБА_2 суми в розмірі 301312 гривень на розрахунковий рахунок UA0024405 Головного управління Державної казначейської служби України у Чернівецькій області, а також сплачено дохід від прийому платежу в розмірі 3013 гривень 10 копійок, які були зараховані до державного бюджету на розрахунковий рахунок UA0024405, відкритий за кодом класифікації доходів 31010100 «Кошти від реалізації скарбів, які є пам`ятками історії та культури, майна, одержаного державою в порядку спадкування чи дарування».

Вказував про те, що відповідач, знайшовши грошові кошти, які належать позивачу, зберіг їх у себе без достатньої правової підстави, при цьому збагатившись за їх рахунок, а тому у позивача, в порядку ст. 387 ЦК України, наявні підстави для витребування у відповідача свого майна, у вигляді грошових коштів.

Посилаючись на норми матеріального права, просив витребувати у Чернівецького прикордонного загону ЗхРУ Державної прикордонної служби України та передати позивачу ОСОБА_1 належні йому валютні цінності в сумі 9250 євро.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 серпня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Шалар Іон Васильович, подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що судом першої інстанції в своєму рішенні не було мотивовано відхилення та спростування свідчень позивача, отриманих в судовому засіданні, а взято лише до уваги матеріали та пояснення працівників прикордонного загону. Так, в судовому засіданні позивачем зазначено, що про факт втрати ним грошей після його затримання, одразу ж на місці повідомив працівників прикордонного наряду, які на його слова не реагували, хоча в подальшому саме цим нарядом, в траві, були виявлені втрачені ОСОБА_1 грошові кошти. На момент виявлення коштів та складання акту ОСОБА_1 ще перебував в прикордонному відділі, однак жодних заходів щодо встановлення факту приналежності грошей йому, як затриманому, так само як і інформування позивача про виявлення в місці його затримання вказаних коштів, працівниками прикордонної служби здійснено не було.

Крім того, вказує, що позивач знаходився в межах територіальної громади в якій проживає, і умислу перетинати державний кордон у нього не було, лише хотів розпорядитися своїм майном, а саме вжити заходів щодо його збереження та приховати грошові кошти в лісі, однак під час цього почувши сторонні звуки, перелякавшись почав тікати і втратив кошти, які в подальшому були знайдені прикордонниками.

Також зазначає, що судом першої інстанції всупереч ч.6 ст.82 ЦПК України не взято до уваги постанову Путильського районного суду Чернівецької області від 24.11.2020 року, в мотивувальній частині якої встановлено факт володіння та підтверджено факт права власності на грошові кошти, оскільки в судовому засіданні під присягою ОСОБА_1 вину у вчиненому адміністративному правопорушенні не визнав та пояснив, що у нього не було наміру перетинати державний кордон, а в лісі лише хотів сховати свої накопичені грошові кошти в сумі 9250 євро.

Посилається на те, що суд помилково послався на Порядок взаємодії між підрозділами органу доходів і зборів під час роботи із безхазяйними речами та майном, що переходить у власність держави від 10.10.2013 року за №570, оскільки у разі виявлення майна, яке не має власника або власник якого невідомий регулюється Порядком взаємодії органів Державної прикордонної служби України та Державної фіскальної служби України №849/828 від 18.10.2018 року. Посадові особи Чернівецького прикордонного загону у порушення норм чинного законодавства без попереднього прийняття рішень ГУ ДФС про визнання грошових коштів безгосподарським майном самостійно здійснили обмін іноземної валюти та зарахували кошти у дохід держави.

Просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 серпня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу Чернівецький прикордонний загін ЗхРУ Державної прикордонної служби України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Зазначає, що безгосподарське майно, а саме грошові кошти в розмір 9250 євро, які були виявлені 19.09.2020 року о 18 годині 50 хвилин, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Селятин», класифікується як майно, яке не має власника, або власник якого не відомий, про що складений відповідний акт. Відповідно до роз`яснення викладеного у листі ГУ ДПС у Чернівецькій області від 25.09.2020 року №494/вн/24-13-13 Чернівецьким прикордонним загоном вжито заходів лише в межах і спосіб, що визначені законодавством, зокрема постановою КМУ від 25.08.1998 року №1340, якою затверджено порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним. Пунктом 19 порядку №1340 визначено, що контроль за дотриманням вимог цього Порядку забезпечують ДПС, Держмитслужба та Мінфін. 09 лютого 2021 року Чернівецьким прикордонним загоном на виконання вказаного порядку та відповідно до роз`яснень ГУ ДПС у Чернівецькій області проведено заходи щодо зарахування коштів у дохід держави.

Також вказує, що як на підставу своїх вимог, що кошти в сумі 9250 євро є його власністю, позивач посилається на постанову Путильського районного суду Чернівецької області від 24.11.2020 рок по справі №721/763/20, проте у вказаній справі про адміністративне правопорушення питання визнання права власності на грошові кошти не досліджувалось, так як не входить до предмету розгляду такої категорії справ. Таким чином, вказана постанова не є тим належним та допустимим доказом, що беззаперечно вказує на належність грошових коштів в сумі 9250 євро позивачу та обізнаність прикордонників на момент його затримання про втрату останнім вказаної суми коштів. Крім того, вказані кошти перераховані на реєстраційні рахунки у дохід держави, у зв`язку із чим такі кошти на даний час вибули із володіння відповідача.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указував на порушення своїх прав як власника, на підставах визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. За наслідками розгляду справи судом першої інстанції не встановлено належними та допустимими доказами, поза розумним сумнівом, факт належності позивачу грошових коштів в сумі 9250 євро.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про державну прикордонну службу України» органи охорони державного кордону безпосередньо виконують постановлені перед Державною прикордонною службою України завдання щодо забезпечення недоторканості державного кордону України.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 19 вересня 2020 року ОСОБА_1 був затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» на напрямку 671 прикордонного знаку на відстані 10 метрів від державного кордону на території Селятинської об`єднаної територіальної громади Путильського району, Чернівецької області, що знаходиться на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Селятин» Чернівецького прикордонного загону, за незаконний перетин державного кордону з України в Румунію та зворотно поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон. Наведене підтверджується копією протоколу про адміністративне затримання від 19.09.2020 року та рапорту молодшого інспектора прикордонної служби 3 категорії ВПС «Селятин» солдата ОСОБА_3 від 19.09.2020 року (а.с. 62, 63).

Також, 19.09.2020 року, о 18 год. 50 хв. молодший інспектор 3 категорії ВПС «Селятин» солдат ОСОБА_3 , перебуваючи в прикордонному наряді «Прикордонний патруль» на напрямку 671 прикордонного знаку (15 метрів від лінії державного кордону, на околиці с. Селятин), на території Селятинської об`єднаної територіальної громади, Путильського району Чернівецької області, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Селятин» виявив схованку із коштами у сумі 9250 євро (номінали 200 - 3 шт., 100 - 2 шт., 50 - 143 шт., 20 - 65 шт.), що підтверджується копією акту виявлення №2/1438 від 19.09.2020 року (а.с 39). Вказані грошові кошти, класифікувалося як майно, яке не має власника або власник якого не відомий, і знаходилися на відповідальному зберіганні у службовому приміщенні прикордонної служби «Селятин».

Як на підставу заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначав про те, що грошові кошти в сумі 9250 євро є його особистою власністю, і на підтвердження даних доводів посилався також і на постанову Путильського районного суду Чернівецької області від 24.11.2020 року по справі №721/763/20 у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст.387 ЦК України (яка є підставою даного позову), власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (віндикаційний позов).

Визначення поняття майна надано у статті 190 ЦК України, якою встановлено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є не споживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Визначено ст.179 ЦК України, що річчю, за змістом, є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України (постанова у справі № 6-2233цс16 від 21.12.2016 р., визначено, що згідно закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Пунктами 19, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст.387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

У відповідності до ст. 387 ЦК України та частини 3 ст.12 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

В апеляційній скарзі вказував на порушення судом першої інстанції ч.6 ст.82 ЦПК України, оскільки судом не взято до уваги постанову Путильського районного суду Чернівецької області віл 24.11.2020 року, в мотивувальній частини якої встановлено факт володіння та підтверджено факт права власності позивача на вказані грошові кошти.

Однак такі доводи апелянта не заслуговують на увагу суду, оскільки у вказаній постанові про адміністративне правопорушення питання визнання права власності чи підтвердження факту володіння ОСОБА_1 грошовими коштами в сумі 9250 євро не досліджувалося, оскільки зазначені обставини у постанові суду викладені лише зі слів особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, тому не мають для суду преюдиціального значення при розгляду даної справи.

Згідно ч.7 ст.82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що в матеріалах справи відсутні докази, які б дали підстави вважати, що грошові кошти в сумі 9250 євро належать саме позивачу, та втрати ним грошових коштів при обставинах затримання, що також спростовують доводи апеляційної скарги про невзяття судом до уваги його свідчень наданих в судових засіданнях, оскільки такі лише містять посилання ОСОБА_1 , щодо складеного відносно нього протоколу щодо адміністративного правопорушення, в яких він зазначив, що в лісі шукав схованку для грошей про що повідомив прикордонникам, які на це не відреагували, однак не підтверджують факту володіння та факту права власності на грошові кошти.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що на момент затримання ОСОБА_1 , ним було повідомлено працівників прикордонного закону про втрату грошових коштів. Наведене вбачається лише зі слів позивача і не може братися судом до уваги як належний та допустимий доказ. Лише через три дні, а саме 22 вересня 2021 року, він звернувся із письмовою заявою до начальника Чернівецького прикордонного загону для прийняття рішення про повернення йому грошових коштів, посилаючись на те, що йому стало відомо, що вказана сума коштів була відшукана та вилучена службовими особами відділу прикордонної служби.

Однак дана заява не підтверджує факту права власності ОСОБА_1 на знайдені грошові кошти, а з тексту такої заяви лише випливає, що позивач дізнався про знайдені грошові кошти працівниками прикордонної служби і має намір їх повернути.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що наведені вище обставини, а також відмінності між письмовими поясненнями позивача на час його затримання та в подальшому його поясненнями під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, а також в ході судового розгляду даного спору, ставить під розумний сумнів факт наявності у позивача 9250 євро на момент його затримання, належність цих коштів йому та обізнаність прикордонників 19.09.2020 року о 18 год. 50 хв. (більш ніж через одну годину після затримання позивача 19.09.2020 року о 17 год. 30 хв.) про те, що знайдені ними кошти в сумі 9250 євро можуть належати позивачу.

Крім того колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції в своєму рішенні надано правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених пі час розгляду справи та правомірно визначено, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

На спростування доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції помилково послався на Порядок взаємодії між підрозділами органу доходів і зборів під час роботи із безхазяйними речами та майном, що переходить у власність держави від 10.10.2013 року за №570, а також те, що посадові особи Чернівецького прикордонного загону у порушення норм чинного законодавства без попереднього прийняття рішень ГУ ДФС про визнання грошових коштів без господарським майном самостійно здійснили обмін іноземної валюти та зарахували кошти у дохід держави, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 19.09.2020 року прикордонним загоном направлено повідомлення до ГУ ДПС у Чернівецькій області про виявлення без господарського майна, яке не має власника або власник якого невідомий.

25.09.2020 року ГУ ДПС у Чернівецькій області надіслано лист №494/вн/24-13-13, в якому роз`яснено, що на виявлені без господарські кошти поширюються положення Порядку обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1998 року № 1340 (далі-Порядку №1340) та такі кошти слід здати до уповноважених банків на спеціально визначені для цією мети рахунки (а.с. 32).

Згідно абз.2 п.4 Порядку№1340 готівкова валюта України та готівкова іноземна валюта першої за Класифікатором іноземних валют на російські рублі, якщо вони не є речовими доказами і не підлягають спеціальному дослідженню, здаються правоохоронними органами, територіальними органами Держмитслужби, ДПС до уповноважених банків, що їх обслуговують, на спеціально визначені для цієї мети рахунки.

Пунктом 18 Порядку №340 визначено, що повернення майна відбувається за рішенням суду або за рішенням керівника органу, в якому майно перебуває на обліку, за наявності відповідних підстав у порядку, встановленому органом, що здійснив його вилучення, або міністерством, керівник якого спрямовує та координує діяльність такого органу. У разі відсутності майна повернення його вартості здійснюється у розмірі, встановленому підпунктом 6 пункту 9 розділу VI Бюджетного кодексу України.

Повернення за рішенням суду національної та іноземної валюти здійснюється казначейством у валюті платежу, яка була зарахована до бюджету, або за заявою одержувача у гривневому еквіваленті за офіційним курсом, установленим Національним банком на лату проведення операції.

18.01.2021 року за №203/5/24-13-13-03 Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області на запит прикордонного загону надано розрахунковий розрахунок для зарахування коштів у дохід держави від реалізації конфіскованого та іншого майна (грошових коштів) в порядку встановленому законодавством.

Згідно акту здачі готівкової іноземної валюти до уповноваженого банку для зарахування у дохід держави, затвердженого 09.02.2021 року виявлене 19.09.2020 року на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Селятин» майно, яке не має власника або власник якого невідомий - готівка в іноземній валюті у розмірі 9250 євро, перерахована на реєстраційні рахунки у дохід держави відповідно до роз`яснень Головного Управління Державної податкової служби. Зокрема, в AT «Ощадбанк» здійснено обмін іноземної валюти у сумі 9 250,00 євро на українську гривню у сумі 304 325 грн. по курсу 32,9 грн. за 1 євро, відповідно додатку до акту виявлення від 19.09.2020 року № 2/1438. Українську гривню у сумі 301 312,00 зараховано на визначений ГУ ДПС у Чернівецькій області реєстраційний рахунок у дохід держави та оплату відсотків за здійснення касової операції в сумі 3 013 грн. (а.с. 49-52).

Тому дії Чернівецького прикордонного загону щодо зарахування коштів у дохід держави, є такими, що відповідають нормам чинного законодавства, прийняті на підставі та у межах повноважень та у спосіб, що передбачені нормами права.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведені з дотриманням вимог процесуального закону, і ця оцінка спрямована на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виходив з достатності досліджених доказів для того, щоб зробити висновки по суті спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України») .

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Шалар Іон Васильович залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 жовтня 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Н. Лисак

Н.К. Височанська