"07" жовтня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді Виниченко Л.М.,
при секретарі Ганжа Д.О.,
представника позивача Крикуна В.В. ,
ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла» звернулось до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування нерухомим майном, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ «Форум» було укладено кредитний договір № 0137/08/00-ZNv, згідно якого банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у розмірі 70 000 доларів США 00 центів. З метою забезпечення вказаного кредитного договору, між банком та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, предметом якого є належна останній на праві власності двокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 45,4 кв.м. Умови кредитного договору відповідачем систематично порушувались та у визначений договором строк до 07.08.2017 року виконані не були.
Зазначено, що 30.01.2019 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено договір відступлення права вимоги № 1283-Ф, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». 29.03.2019 року між останнім та ТОВ «ФК «Амбрелла» було укладено договір про відступлення права вимоги № 1283, відповідно до якого новим кредитором за кредитним договором став позивач. Керуючись ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі вимоги про усунення порушення позивачем було звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 . Під час здійснення своїх законних прав та обов`язків щодо володіння та розпорядження об`єктом власності позивачу стало відомо, що за вказаною адресою зареєстровані відповідачі.
Позивач стверджує, що ОСОБА_2 втратила право власності та право користування квартирою з моменту реєстрації права власності на квартиру товариством, інші члени її родини, друзі та будь які особи зареєстровані у вказаній квартирі втратили право користування житлом автоматично. Реєстрація відповідачів порушує права та законні інтереси ТОВ «ФК «Амбрелла», як власника, щодо вільного користування та розпорядження належного йому майна, зокрема здійснення господарської діяльності стосовно продажу об`єктів нерухомого майна на ринку вторинної нерухомості.
З посиланням на норми ст. 41 Конституції України, ст. 156 ЖК України, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 346, 383 ЦК України позивач просить задовольнити позов (а.с. 56-61).
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2020 року позов було залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви (а.с. 47, 48).
Ухвалою суду від 21.01.2021 року відкрите провадження у справі у порядку загального позовного провадження з викликом учасників справи у підготовче судове засідання (а.с. 107, 108). Відповідачам був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Ухвалою суду від 18.02.2021 року витребувано від Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації висновок щодо розв`язання спору про визнання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 118, 119).
25.03.2021 року до суду від Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на виконання ухвали суду про витребування доказів надійшов висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.03.2021 про недоцільність зняття з реєстрації дитини (а.с. 146-148).
29.04.2021 року від позивача до суду надійшло заперечення стосовно наданого органом опіки та піклування висновку (а.с. 153-158).
Ухвалою суду від 29.04.2021 року підготовче провадження у справі закрите та призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні.
В судовому засіданні представник позивача Крикун В.В. підтримав позов з викладених у ньому підстав та заперечення щодо висновку органу опіки та піклування, додатково пояснив, що відповідач ОСОБА_2 більше двох років не проживає у спірній квартирі, звідти виселилась, відповідач ОСОБА_3 є подругою ОСОБА_2 та з дитиною ОСОБА_4 у квартирі ОСОБА_2 ніколи не мешкали. При прийнятті висновку органом опіки та піклування не було досліджено фактичних обставин, засідання відбулося без виклику сторін, висновок є необґрунтованим.
Відповідачі та представник третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили.
Судові повістки та процесуальні документи направлялись на зареєстровану у встановленому законом порядку адресу проживання відповідачів, однак поштова кореспонденція повернулась до суду із відмітками «за закінченням терміну зберігання».
Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації суду подавала заяву з проханням розглянути справу без присутності їхнього представника та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини (а.с. 146).
Відзив на позов відповідачами у визначений термін не надано.
Згідно норми частини 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин, з урахуванням думки представника позивача, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, судом протокольно 07.10.2021 року постановлена ухвала про проведення заочного розгляду справи та ухвалення у справі заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки можуть виникати із договорів та інших правочинів, чи безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Судом встановлено, що 08 серпня 2008 року відповідач ОСОБА_2 з АКБ «Форум» уклала кредитний договір № 0137/08/00-ZNv, відповідно якого отримала кредит на споживчі цілі у сумі 70 000 доларів США 00 центів (далі - кредитний договір, а.с. 63-66).
Для забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору між ОСОБА_2 та АКБ «Форум» було укладено Договір іпотеки від 08.08.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигвінцевою Л.В., зареєстрований у реєстрі за № 597 (далі - договір іпотеки, а.с. 67-72).
Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , розмір загальної площі якої 45,40 кв.м.
30.01.2019 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було укладено договір № 1283-Ф про відступлення прав вимоги (а.с. 73-76).
29.03.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла» було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 1283, відповідно витягу з додатку до якого до позивача перейшло право вимоги за укладеним із ОСОБА_2 кредитним договором № 0137/08/00-ZNv та Договором іпотеки від 08.08.2008 року (а.с.77-81).
У зазначеній квартирі проживають відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання від 04.01.2021 року (а.с. 50-52).
За висновком Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації (протокол засідання комісії № 5 від 10.03.2021) від 17.03.2021 № 103/2126/41/3, орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, так як це призведе до звуження обсягу існуючих прав дитини (а.с. 147, 148).
Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно ст.ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За змістом ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно ст.ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення осіб, однак, ці категорії відносяться до житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність.
Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Частиною 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зі змісту договору іпотеки від 08.08.2008 року убачається, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності відповідачу ОСОБА_2 , а саме: Ѕ частина квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 19.06.2007 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Домашенко В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1н-1737, та Ѕ частина квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 19.06.2007 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Домашенко В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1н-1739 (а.с. 67).
Отже, встановлено, що спірна квартира була набута у власність ОСОБА_2 не за кредитні кошти.
Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «ФК Амбрелла» зазначає, що він є власником квартири у зв`язку зі зверненням стягнення на іпотечне майно на підставі іпотечного договору, а тому відповідачі втратили право користування квартирою у зв`язку зі зміною власника та мають бути визнані такими за рішенням суду.
Представник позивача суду також пояснив, що відповідач ОСОБА_2 виселилась з квартири АДРЕСА_1 , відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірній квартирі не проживали.
Однак, на доведення вказаних фактів жодних доказів матеріали справи не містять. Також у ході розгляду справи позивачем не було надано будь яких доказів на підтвердження наявності у відповідачів іншого житла та про порушене право позивача у межах заявлених вимог, а саме щодо чинення відповідачами перешкод у користуванні житлом.
Відповідно до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За правилами частин 1, 3 ст.12, частин 1, 5 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За приписами частини 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
В контексті наведених положень цивільного процесуального закону, позивач у даному спорі мав довести, що він не лише має право власності на квартиру, а також, що відповідачі відповідно до вимог чинного законодавства України з урахуванням конкретних обставин справи можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Суд враховує, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідачів, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.
Разом з тим, як зазначено вище, зі змісту іпотечного договору судом встановлено, що квартира, на яку позивачем звернено стягнення як на предмет іпотеки, не була придбана за кредитні кошти, що були надані банком позичальнику ОСОБА_2 , оскільки договір іпотеки укладений 08.08.2008 року і на час його укладання квартира належала відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом виданими 19.06.2007 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори.
Отже, за умови, що іпотечне майно було набуте не за кредитні кошти, відповідачі, які проживають в такому житловому приміщенні не втрачають право користування ним у зв`язку зі зверненням стягнення на іпотечне майно, адже відповідне є можливим лише у разі пропонування позивачем іншого житла для таких мешканців.
Відповідно частини 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Згідно частини 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно ст. 16 Конвенції про права дитини, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.
За правилами частин 2, 5 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.
Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року по справі № 753/72/17 за результатами розгляду спору з подібних правовідносин залишив у силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено правонаступнику банку за договором факторингу у задоволенні позову до фізичних осіб про усунення перешкод у користуванні майном, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, навівши правовий висновок про те, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла.
Відповідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За вимогами частини 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За таких умов відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, оскільки позивачем не доведено наявності у нього права на застосування обраного ним способу захисту своїх прав.
Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд не вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат у зв`язку з відмовою в позові повністю.
Керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 316, 319 ЦК України, ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 9, 109 ЖК України, ст. 16 Конвенції про права дитини, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 128, 133, 141,178, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265, 273, 280-282, 284, 354 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла», місце знаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 77, ідентифікаційний .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, 02094, м. Київ, вул. Краківська, 20, ідентифікаційний .

Повне рішення суду складене 15.10.2021 року.

Суддя