КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/9650/2021 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 14 498 грн 18 к., а також судових витрат.

Посилається на те, що 25 травня 2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит шляхом встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Позивач вказує, що ОСОБА_1 не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 20 липня 2020 року становить 14 498 грн 18 к., з яких: 11 047 грн 15 к. - заборгованість за тілом кредиту, 11 047 грн 15 к. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3 451 грн 03 к. - заборгованість за простроченими відсотками.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2021 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором б/н від 25 травня 2011 року станом на 20 липня 2020 року у розмірі 11 047 грн 15 к.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 2 102 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 20 травня 2021 року представник Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - Крилова Олена Леонідівна подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 3 451 грн 03 к. та задовольнити вимоги в цій частині. В іншій частині рішення просила залишити без змін.

Посилається на те, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, враховуючи погоджений сторонами розмір відсотків за користування кредитом 3 % на місяць, про що зазначено в довідці, яка підписана відповідачем, про умови кредитування з використанням Кредитки Універсальна 30 днів пільгового періоду від 25 травня 2011 року.

Крім того, заперечень щодо підпису указаної довідки відповідачем не надано, судових експертиз щодо належності підпису на довідці судом не призначалось та не проводилось.

Посилається на те, що в довідці про умови кредитування на номер SAMDN7290 є не номером договору, а номером референсу, що використовується в банківських комплексах та присвоюється активам клієнтів з метою їх ідентифікації згідно із встановленими банківськими процедурами.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу до суду не надав.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що фактично використані кредитні кошти відповідачем повернуті не були, а тому підлягають стягненню на користь банку. В свою чергу відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення відсотків, суд посилався на те, що сторонами не погоджено умови їх сплати.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Згідно з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 11 047 грн 15 к. не оскаржується позивачем, тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості по простроченим відсоткам.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що 25 травня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с. 36).

Обґрунтовуючи позов, АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що відповідач належним чином не виконав умов договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 20 липня 2020 року становить 14 498 грн 18 к., з яких: 11 047 грн 15 к. - заборгованість за тілом кредиту, 11 047 грн 15 к. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3 451 грн 03 к. - заборгованість за простроченими відсотками.

На підтвердження умов кредитування АТ КБ «ПриватБанк» надало разом із позовною заявою копію анкети-заяви відповідача ОСОБА_1 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 36), виписку по особовому рахунку відповідача (а.с. 22-33), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленою ОСОБА_1 (а.с. 34), довідку про надання кредитної картки (а.с. 35), довідку про умови кредитування (а.с. 37), витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 38-63), копію паспорта (а.с. 64), розрахунок заборгованості (а.с. 6-21).

Однак, вказані документи не підтверджують умов кредитування та наявності заборгованості у визначеному позивачем розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець, організація, що здійснює підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, та є професійним учасником ринку надання кредитно-фінансових послуг (у даному випадку - ПАТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам банківських послуг і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто, дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі шляхом прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник.

У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому.

Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не взято до уваги довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка на думку позивача, містить істотні умови кредитного договору, зокрема щодо розміру прострочених відсотків, відхиляються колегією суддів.

Дійсно, в матеріалах справи наявна довідка (а.с.37), яка 25 травня 2011 року підписана ОСОБА_1 . Однак, така довідка не вказує на те, що між сторонами погоджено істотні умови щодо сплати відсотків, оскільки вона надана по договору SAMDN7290, тоді як позивач просив стягнути заборгованість на підставі анкети-заяви №б/н від 25 листопада 2011 року, яка не містить інформації про те, що було укладено договір SAMDN7290. Більш того, на довідці зазначено №219363874, а на анкеті-заяві № 219653750.

Крім того, слід зазначити, що хоч дана довідка і підписана ОСОБА_1 25 листопада 2011 року, того ж дня що і анкета заява, проте матеріали справи не містять доказів тотожності цих двох документів, та те, що вона стосується саме анкети-заяви №б/н, а не іншого договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що №SAMDN7290, що міститься на довідці є номером референсу та слугує для ідентифікації активів клієнта, не доводять тотожності анкети-заяви та довідки про умови кредитування. Більше того, звертаючись до суду з позовом позивач не наводив обґрунтувань тотожності вказаних документів, що в силу ст. 376 ЦПК України, не дає можливості суду апеляційної інстанції прийняти такі доводи.

Отже, факт підписання відповідачем довідки до договору № SAMDN7290 про умови кредитування не може безумовно свідчити, що між сторонами погоджено істотні умови договору про розмір прострочених відсотків за анкетою-заявою №б/н.

Доводи письмових пояснень поданих до апеляційної скарги щодо того, що довідка про умови кредитування є належним доказом ознайомлення з умовами кредитування, що підтверджено практикою Верховного Суду по аналогічним справам, а саме: постанови Верховного Суду від 04 грудня 2019 року по справі №750/6058/17-ц, не приймаються до уваги колегією суддів.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч.1,2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.ч.1,2,3 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційним судом не може прийматись до уваги надані скаржником разом із апеляційною скаргою: знімок з екрану з програмного комплексу банку, оскільки клопотання про приєднання нового доказу позивачем не заявлено, доказів неможливості подання даних документів до суду першої інстанції позивачем не було надано.

Що стосується правового висновку Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року по справі №750/6058/17-ц, на який посилається скаржник, слід зазначити, що встановлені судами обставини у справі, яка переглядалася касаційним судом, та у даній справі не є тотожними, оскільки, у справі, яка переглядалася Верховним Судом судами встановлено, що позичальник підписав довідку про умови кредитування, в якій зокрема визначено розмір відсотків за користування кредитом пені та штрафів. У даній справі в матеріалах справи хоч і наявна довідка про умови кредитування, підписана відповідачем, проте, як вже зазначалось вище, позивачем не доведено, що вона стосується анкети-заяви №б/н від 25 травня 2011 року.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції проігноровано факт погодження між сторонами істотних умов договору, зокрема щодо сплати відсотків. Не зазначення в рішенні суду мотивів не прийняття вищевказаної довідки не спростовує висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення відсотків, пені та штрафів.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно взято до уваги правовий висновок, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Посилання представникаАТ КБ «ПриватБанк» на те, що в матеріалах справи наявні витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, а також наказ Банку щодо затвердження Умов та Правил надання послуг в редакції, що діяли на момент підписання ОСОБА_1 анкети-заяви, то на думку скаржника, за таких обставин суд першої інстанції повинен був відступити від висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, яка ґрунтується на можливості Банку надати будь-яку редакцію Умов та Правил надання банківських послуг.

Дійсно, в матеріалах справи наявні витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, а також наказ Банку щодо затвердження Умов та Правил надання послуг.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 дійшла висновку, що Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою договору, якщо вони не підписані та не визнаються відповідачем.

Матеріали справи не містять доказів, що Умови та Правила, які діяли на момент підписання анкети-заяви, підписані відповідачем.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно прийнято до уваги висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту.

Враховуючи, що позивачем не надано доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України в обгрунтування заявлених позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 3 451 грн 03 к. - заборгованість за простроченими відсотками.

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судомпершої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справита порушення прав скаржника.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - Крилової Олени Леонідівни - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді