СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2/759/2064/21
06 жовтня 2021 року м. Київ
Святошинський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Войтенко Ю.В.,
секретаря судового засідання Проневич В.В.,
позивача ОСОБА_1
представника позивача адвоката Ніколаєнко М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, яка втратила право користування житловим приміщенням,
В листопаді 2020 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що позивач 10.09.2020 позивач придбала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки №12889648, виданої 11.08.2020 ЦНАП Святошинського району м. Києва, у даній квартирі зареєстрований відповідач. Відповідач з липня 2014 і по теперішній час жодного разу не з`являвся в квартирі та всі обов`язки, що випливають з договору на обслуговування комунальними послугами жилого приміщення виконується виключно позивачем, а до цього попередньою власницею, мамою відповідача ОСОБА_3 . Зважаючи на вищевикладене позивач просить суд визнати ОСОБА_2 таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 та примусово зняти його з реєстраційного обліку в вищевказаній квартирі.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
30.03.2021 ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, наполягали на тому, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з 2014 року. Просив позов задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , який є сусідом позивача та проживає за адресою: АДРЕСА_3 з 1991 року, повідомив, що був знайомий з попередніми власниками, проте, сина власниці, тобто відповідача по справі не бачив вже більше 10 років. Підтвердив, що відповідач у вказані квартирі не проживає більше 10 років.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату і час розгляду справи були повідомлені належним чином.
Засвідчена належним чином копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками надсилалася судом на останню відому адресу проживання відповідача, також.
Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від сторони відповідача до суду не надходили.
Суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
З урахуванням положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 10.09.2020 ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купила нерухоме майно, яким є квартира АДРЕСА_2 (а.с. 15-16).
Пунктом 9 договору встановлено, що продавець гарантує, що до укладення даного договору ні квартира, що є предметом цього договору, ні будь-яка її частина нікому іншому не продана, не подарована, іншим особам не відчужена, не передана в оренду, безоплатне користування, не є об`єктом спільної сумісної власності, не є предметом податкової застави, заборгованостей по сплаті комунальних та інших платежів, а також прав щодо неї у третіх осіб, як в межах так і за межами України, немає, щодо квартири відсутні судові спори.
Відповідно до п. 17 договору продавець гарантує, що відчужувана за цим договором квартира, є її особистою приватною власністю, оскільки на момент набуття права власності на неї, вона в зареєстрованому шлюбі не перебувала, спільного господарства ні з ким не вела, про що зазначається в тексті заяви, яка зберігається у справах нотаріуса, зміст якої доведено до відома покупця.
Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №223445102 від 10.09.2020 квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 461 від 10.09.2020 (а.с. 7).
ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 03.11.2010 по теперішній час, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №13496449 від 13.11.2020 (а.с. 13).
Відповідно до акту від 30.07.2020, підписаного начальником ЖЕД-7 ОСОБА_5 , майстром тех. дільниці ОСОБА_6 та мешканцями квартир будинку АДРЕСА_3 - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , в квартирі АДРЕСА_4 ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає (а.с. 6).
Відповідно, відповідач втратив інтерес до квартири, у добровільному порядку залишивши її як своє місце проживання.
Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.
Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 року в справі № 243/7004/17-ц.
Також Верховний Суд роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі протягом тривалого часу, сторони не пов`язані спільним побутом, при цьому, відповідач не несе витрат по утриманню квартири, що створює позивачу додатковий тягар, оскільки остання зобов`язана сплачувати комунальні послуги з урахуванням факту реєстрації місця проживання відповідача у вказаній квартирі. Отже, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що вимога про визнання ОСОБА_2 таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про зобов`язання зняти ОСОБА_2 із реєстрації, суд вважає, що така позовна вимога позивача не підлягає до задоволення, оскільки саме по собі судове рішення про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування вказаним жилим приміщенням, є підставою для зняття його із реєстрації за відповідною адресою.
За таких обставин суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту шляхом задоволення його позовних вимог частково, тобто визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.
Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.12, 16, 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 268, 280, 354 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, яка втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
У решті вимог позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Святошинський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.
Відкласти складення повного тексту на строк до 10 днів.
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 ).
Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ).
Суддя Ю.В. Войтенко