ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8801/21 Справа № 213/1580/21 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/1580/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль",

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Вовк Михайло Вадимович, на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 серпня 2021 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 02 серпня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль" (надалі АТ «Криворізька теплоцентраль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 і зобов`язані сплачувати за поставлену позивачем теплову енергію згідно тарифів. За період з 10.10.2015 року по 01.04.2021 року у відповідачів утворилась заборгованість по сплаті послуг за централізоване опалення в сумі 32 242,27 грн..

Дані обставини є підставою для стягнення боргу у повному обсязі з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_2 за період з 01 жовтня 2015 року по 01 квітня 2021 року в розмірі 32242,27 грн., інфляційні втрати 5344,55 грн., 3% річних 2297,34 грн., а всього 39884,16 грн. та сплачений судовий збір 2270,00 грн.

Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та прийнято рішення про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 серпня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_2 за період з 01.10.2015 року по 01.04.2021 року в сумі 32242,27 грн., інфляційні втрати 5344,55 грн., 3% річних 2297,34 грн., а всього 39884 грн. 16 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» судовий збір в розмірі 1135,00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» судовий збір в розмірі 1135,00 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Вовк М.В., просить скасувати рішення суду в частині стягнення заборгованості із нього та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не вручив відповідачу ОСОБА_1 позовну заяву з ухвалою про відкриття провадження, чим позбавив можливості надати відзив на позовну заяву та заявити про застосування наслідків пропуску позивачем позовної давності.

Наголошує на тому, що він фактично не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 01 вересня 2013 року, що підтверджено Актом від 29 липня 2021 року, а сам по собі факт реєстрації за вказаною адресою не свідчить про споживання житлово-комунальних послуг.

Просить суд апеляційної існтанції застосувати до заявлених позовних вимог наслідки пропуску позовної давнсоті та відмовити у задоволенні позову з цих підстав, у випадку, якщо суд дійде висновку, що він є споживачем житлово-комунальних послуг та зобов`язаний їх оплачувати.

Крім того, просить суд стягнути з АТ «Криворізька теплоцентраль» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500,00 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що АТ «Криворізька теплоцентраль» надає послуги з постачання теплової енергії до будинку АДРЕСА_3 .

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 і зобов`язані сплачувати за поставлену позивачем теплову енергію згідно тарифів.

За період з 01.10.2015 року по 01.04.2021 року у відповідачів утворилась заборгованість по сплаті послуг за централізоване опалення в сумі 32242,27 грн.

Позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат у розмірі 5344,55 грн та 3% річних у розмірі 2297,34 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі у встановлені законом строки не вносили плату за отримані житлово-комунальні послуги, а тому заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку. Також, суд дійшов висновку, що на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3 % річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, у зв`язку з чим, враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідачі у встановлені законом строки не вносили плату за отримані житлово-комунальні послуги, АТ «Криворізька теплоцентраль» має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань.

Зважаючи на те, що відповідачка ОСОБА_2 не оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, а відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Вовк М.В., оскаржує рішення суду в частині стягнення заборгованості із нього, як солідарного боржника з ОСОБА_2 , колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», проживаючи та/або зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , а тому зобов`язаний нести витрати по її утриманню не залежно від місця фактичного проживання, у зв`язку з чим колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що він фактично проживав за іншою адресою, як такі, що не мають правового значення для вирішення даного спору.

Правильність нарахування суми боргу підтверджується особовим рахунком, яким підтверджено розмір боргу та факт не внесення за вказаний період оплати за опалення, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги з ОСОБА_1 , як солідарного боржника з ОСОБА_2 , за період з 01.10.2015 року по 01.04.2021 року, у визначеному позивачем розмірі, що становить 32 242,27 гривень.

Крім того, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене, правовідносини, які склались між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Тому на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3 % річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідачі у встановлені законом строки не вносили плату за надані позивачем житлово-комунальні послуги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для про задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань з 01 жовтня 2015 року по 01 квітня 2021 року, а саме: інфляційні втрати у розмірі 5 344,55 грн. та три відсотки річних у розмірі 2 297,34 грн., у тому числі й з відповідача ОСОБА_1 , як солідарного боржника з ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить відмовити АТ «Криворізька теплоцентраль» в задоволенні заявлених позовних вимог щодо стягнення заборговансоті з нього, як солідарного боржника із ОСОБА_2 , у зв`язку з чим заявив про застосування позовної давності у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Разом з тим, створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Лише той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції (постанова Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 317/3698/15-ц; постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом без вручення йому позовної заяви з ухвалою про відкриття провадження, що позбавило його можливості заявити про застосування позовної давності у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, копія позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі, які направлялися судом на адресу відповідача ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення, повернуто на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 18-19).

Відповідно до висновку про застосування норм права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) повернення повістки із вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права знайшли своє підтвердження, а тому наявні підстави для вирішення апеляційним судом заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності, яку він не зявляв у суді першої інстанції з об`єктивних, незалежних від нього обставин.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Частиною 1 ст. 32 Закону "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно.

Крім того, обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України Про теплопостачання.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.

А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку.

Позивач звернувся до суду з позовом 11 травня 2021 року, тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів по квітень 2018 року включно.

На підставі зазначеного, колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Киворізька теплоцентраль» про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з ОСОБА_1 , як солідарного боржника із підручною Н.П., за період до квітня 2018 року, у зв`язку зі спливом позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду із позовом про захист свого порушеного права поза межами строку позовної давності.

Разом з тим, позивачем не пропущено позовну давність щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за щомісячними платежами за період з 11 травня 2018 року по 01 квітня 2021 року, у зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню в частині задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» щодо стягнення з ОСОБА_1 , як солідарного боржника з ОСОБА_2 , на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» суми заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_2 , за період з 01.10.2015 року по 01.04.2021 року, в сумі 32242,27 грн., інфляційні втрати 5344,55 грн., 3% річних 2297,34 грн., а всього 39884 грн. 16 коп., з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» про стягнення з ОСОБА_1 , як солідарного боржника з ОСОБА_2 , на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» суми заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_2 , за період з 11 травня 2018 року по 01.04.2021 року, в сумі 17 699,87 грн., інфляційні втрати у розмірі 983,19 грн. та 3% річних у розмірі 191,17 грн., а всього 18 874,23 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 953,40 грн., тобто пропорційно до задоволених позовних вимог (2 270,00 грн. судовий збір сплачений за подання позовної заяви (а.с. 3) х 42% (задоволені позовні вимоги у відсотковому співвідношенні) = 953,40 грн.), а тому колегія суддів змінює рішення суду в цій частині та зменшує розмір судового збору, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» з 1 135,00 грн. до 953,40 грн.

Крім того, з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 987,45 грн., тобто пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (1 702,50 грн. судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги (а.с. 26) х 58% (задоволені вимоги апеляційної скарги у відсотковому співвідношенні) = 987,45 грн.).

Відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Вовк М.В., просить стягнути з АТ «Криворізька теплоцентраль» понесені ним витрати на правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 2 500,00 грн., на підтвердження чого надав суду Договір про надання правничої допомоги №16/18/2021-П від 16 серпня 2021 року, Акт приймання передачі правничої допомоги, відповідно до умов Договору про надання правничої допомоги №16/18/2021-П від 16 серпня 2021 року, складений та підписаний сторонами, а також квитанцію Серії АВ-ТБ №002143 від 16.08.2021 року (а.с. 35-38).

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, професійну правничу допомогу відповідачу ОСОБА_1 надає адвокат Вовк М.В., що підтверджено Ордером Серії АЕ №1080212 від 16 серпня 2021 року. Сторонами складено Акт вартості правничої допомоги у суді апеляційної інстанції, відповідно до якого гонорар адвоката становить 2 500,00 грн. (складання апеляційної скарги та ведення адвокатом справи у суді апеляційної інстанції), які сплачено у повному обсязі (а.с. 35, 38), й розмір цих витрат відповідає принципам співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин даної справи.

Разом з тим, зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, в розмірі 1 450,00 грн., тобто пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (2 500,00 грн. (а.с. 35) х 58% (задоволені вимоги апеляційної скарги у відсотковому співвідношенні) = 1 450,00 грн.).

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Вовк Михайло Вадимович,- задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 серпня 2021 рокув частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" до ОСОБА_1 , як солідарного боржника з ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за комунальні послуги- скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" до ОСОБА_1 , як солідарного боржника з ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , як солідарного боржника з ОСОБА_2 , на користь Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_2 , за період з 11 травня 2018 року по 01.04.2021 року, в сумі 17 699,87 гривень, інфляційні втрати у розмірі 983,19 гривень та 3% річних у розмірі 191,17 гривень, а всього 18 874 (вісімнадцять тисяч вісімсот сімдесят чотири) гривні 23 (двадцять три) копійки.

Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 серпня 2021 рокузмінити в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль", зменшивши цей розмір з 1 135,00 гривень до 953 (дев`ятсот п`ятдесяти трьох) гривень 40 (сорока) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) гривень 50 (п`ятдесят) копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, у розмірі 1 450 (одна тисяча чотириста п`ятдесят) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 20 жовтня 2021 року.

Головуючий:

Судді: