Справа № 405/962/21
Провадження № 2/405/152/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року Ленінський районний суд м.Кіровограда у складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Гаврилюк Ю.В., Нетесі С.М.

за участю учасників справи:

представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Поляка П.П.

представника відповідача Релігійної організації

«Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці

Кропивницької єпархії Православної

Церкви України с.Успенка» - адвоката Антонової С.Ю.

та представника відповідача Кіровоградської

обласної державної адміністрації Донченко С.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м.Кропивницький в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку EasyCon, клопотання представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Поляка П.П. про закриття провадження в цивільній справі №405/962/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Релігійної організації «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Кропивницької єпархії Православної Церкви України с.Успенка», Кіровоградської обласної державної адміністрації, Управління комунікацій з громадськістю та інформаційної діяльності Кіровоградської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивачів: Управління Олександрійської Єпархії Української православної Церкви про визнання незаконними та скасування рішення загальних зборів релігійної організації, розпорядження про реєстрацію статуту, визнання незаконною та скасування реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Поляк П.П. ( ордер серії СЕ 31017974 від 01.02.2021 року; ордер серії СЕ №1018031 від 01.02.2021 року відповідно) звернулись до суду з даним позовом до відповідачів Релігійної організації «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Кропивницької єпархії Православної Церкви України с.Успенка», Кіровоградської обласної державної адміністрації, Управління комунікацій з громадськістю та інформаційної діяльності Кіровоградської обласної державної адміністрації, в якому просили:

- визнати незаконним та скасувати рішення загальних зборів релігійної організації «Українська Православна Церква с.Успенки Онуфріївського району» () оформлені протоколом № 1 від 22 грудня 2019 року;

- визнати незаконним та скасувати розпорядження першого заступника голови Кіровоградської обласної державної адміністрації Кузьміна Ігоря Валерійовича № 475-р від 23 липня 2020 року про реєстрацію статуту Релігійної організації «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Кропивницької єпархії Православної Церкви України с.Успенка» (вул.Молодіжна, буд.36/1, с.Успенка Онуфріївського району Кіровоградської області) у новій редакції;

- визнати незаконною та скасувати реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу релігійну організацію «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Кропивницької єпархії Православної Церкви України с.Успенка» ().

Ухвалою суду від 16 лютого 2021 року відкрито загальне позовне провадження у зазначеній справі та призначено підготовче судове засідання.

В підготовчому судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвокат Поляк П.П. (діє на підставі ордеру серії СЕ 31017974 від 01.02.2021 року та ордеру серії СЕ №1018031 від 01.02.2021 року відповідно) підтримав подане в підготовче засідання електронною поштою клопотання, яке зареєстроване в суді за вх. № 4299 від 30.06.2021 року, та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України просив закрити провадження у даній справі, так як справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, зазначивши на обґрунтування клопотання, що відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року по справі № 910/10011/19, оскарження рішення загальних зборів учасників є спором, пов`язаним з реалізацією загальними зборами членів громадської організації права на управління юридичною особою у вигляді формування органу управління, підставою для прийняття рішення про усунення голови громадської організації від виконання обов`язків зазначені положення Статуту товариства. У зв`язку із цим Велика Палата Верховного Суду уточнила правову позицію, викладену в постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 916/2086/19, від 20 листопада 2019 року у справі № 910/8132/19, від 22 січня 2020 року у справі № 809/1025/17 та інших, у яких викладена аналогічна позиція, зазначивши, що спори між релігійною організацією та її учасником (засновником, членом), пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої організації, мають розглядатись в порядку господарського судочинства. Отже, спори між релігійною організацією та її учасником (засновником, членом) відносяться до спорів щодо управління такою юридичною особою і мають розглядатись у порядку господарського судочинства. Крім того, просив вирішити питання про повернення позивачам сплаченого ними за подання до суду судового збору.

Представник відповідача Релігійної організації «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Кропивницької єпархії Православної Церкви України с.Успенка» - адвокат Антонова С.Ю. та представник відповідача Кіровоградської обласної державної адміністрації Донченко С.В. в підготовчому судовому засіданні не заперечували щодо заявленого клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Зваживши доводи, викладені в клопотанні представника позивачів про закриття провадження у справі, заслухавши думку представників сторін, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, а провадження по цивільній справі, - закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, як такої, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, виходячи з наступного.

З матеріалів доданих до позовної заяви, судом встановлено, що Релігійна організація «Українська православна церква с. Успенки Онуфріївського району» заснована 25 серпня 1997 року, що підтверджується списком громадян, які утворили релігійну громаду /парафію/ Української Православної Церкви с.Успенка Онуфріївського району Кіровоградської області.

Крім того, 25 серпня 1997 року парафіяльними зборами релігійної організації було ухвалено Статут релігійної організації «Українська Православна Церква с.Успенки Онуфріївського району», який затверджено його керуючим Кіровоградсько - Олександріївською Єпархією Української Православної Церкви.

Розпорядженням голови Кіровоградської облдержадміністрації №352-р від 05 листопада 1997 року зареєстровано Статут релігійної організації «Українська Православна Церква с.Успенки Онуфріївського району».

Відповідно до п. 1 даного Статуту релігійна громада (парафія) є релігійне об`єднання (релігійна спілка), первинний структурний підрозділ Української Православної Церкви, який безпосередньо входить до складу Кіровоградської єпархії.

Релігійна громада (парафія) володіє правами юридичної особи у рамках, визначених цим Статутом, Статутом Української Православної Церкви та Статутом Кіровоградської єпархії (п. 7 Статуту).

Відповідно до п.п. 8-9 Статуту органами парафіяльного управління є: Парафіяльні збори, очолювані настоятелем та Парафіяльна рада, підзвітна настоятелю. Парафіяльні збори складаються з православних віруючих, кліриків та мирян, які досягли 18-річного віку, визнають обов`язковість Статуту Української Православної Церкви, регулярно відвідують богослужіння та сповідь, перебувають у канонічному послухові настоятелю і не перебувають під забороною чи церковним судом, що забороняє повноцінну участь у богослужбовому житті.

Крім того, 05 листопада 1997 року Онуфріївською районною державною адімінстрацією Кіровоградської області проведено державну реєстрацію юридичної особи «Української Православної Церкви с. Успенки Онуфрієвського району» ().

Відповідно до списків членів релігійної організації «Українська Православна Церква с.Успенки Онуфріївського району» від 24 березня 2019 року, складених настоятелем парафії ОСОБА_1 та затверджених 25 березня 2019 року керуючим Олександрійською єпархією Української Православної Церкви, чисельний склад релігійної організації Українська Православна Церква с.Успенки Онуфріївського району» складає 30 осіб.

Судом також встановлено, що 24 лютого 2019 року парафіяльними зборами релігійної організації «Українська Православна Церква с.Успенки Онуфріївського району» під головуванням настоятеля парафії, як це встановлено п.14 Статуту, було прийнято рішення «залишитись вірними та у складі Української Православної Церкви у єдності та під управлінням її Предстоятеля - Блаженнійшого Митрополита Київського і всієї України Онуфрія та керуючого Олександрійською єпархією Української Православної Церкви Єпископа Олександрійського і Світловодського Боголєпа».

Поряд з цим, розпорядженням Голови Кіровоградської обласної державної адміністрації І.Кузьміним «Про реєстрацію статуту релігійної громади (Онуфріївський район) № 475-р від 23.07.2020 року зареєстровано статут релігійної організації «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Кропивницької єпархії Православної Церкви України с.Успенка», в новій редакції.

При цьому, незаконність розпорядження першого заступника голови Кіровоградської обласної державної адімінстрації Кузьміна І.В. № 475-р від 23.07.2020 року про реєстрацію статуту Релігійної організації «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Кропивницької єпархії Православна Церква с.Успенки у новій редакції та внесення змін до відомостей про юридичну особу, позивачами обґрунтовується, зокрема, тим, що відповідачами, поза волею справжньої релігійної громади, без числа членів Парафіяльних Зборів та не із числа парафіян, без участі настоятеля та у спосіб, який не передбачений Статутом релігійної організації, здійснено державну реєстрацію змін до статутних документів Релігійної організації.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30.01.2019 року у справі № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Суд зауважує, що провадження в даній справі відкрите з врахуванням правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 № 910/8132/19, у пунктах 5.15-5.17 якої зазначено, що перевищення встановленого цим Законом терміну прийняття рішень про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій, як і рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути оскаржено до суду в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України (частина двадцять перша статті 14, частина друга статті 15 Закону № 987-ХІІ). Отже, законодавець висловився стосовно юрисдикції спорів, які виникають у зв`язку з бездіяльністю чи відмовою уповноваженого органу у прийнятті рішення щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації. Спір, який виник у цій справі, також стосується правовідносин з прийняття уповноваженим органом рішення з реєстрації статуту релігійної організації. За змістом позовної заяви, доводів апеляційної та касаційної скарг вимоги позивача про визнання недійсним рішення зборів, скасування розпорядження № 255 в частині реєстрації статуту релігійної громади в новій редакції з новою юридичною назвою та скасування рішення про реєстрацію, позов у цій справі подано на захист релігійних прав позивача як учасника релігійної громади. Тобто, правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, стосуються питань участі позивача у створенні та діяльності релігійної громади. Велика Палата Верховного Суду вважає, що такі правовідносини є тісно пов`язаними з правовідносинами щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації, а юрисдикцію спорів, що виникають з таких правовідносин, також слід визначати відповідно до частини двадцять першої статті 14, частини другої статті 15 Закону № 987-ХІІ.

Разом з тим, під час судового розгляду даної справи Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 дійшла іншого правового висновку щодо юрисдикції спорів релігійних організацій, зміст якого полягає в наступному.

Правовідносини, пов`язані з діяльністю релігійних організацій, регулюються Законом № 987-ХІІ, який був прийнятий 23 квітня 1991 року та набув чинності 06 червня 1991 року (Закон).

Положеннями статті 14 вказаного Закону було визначено, що перевищення встановленого цим Законом терміну прийняття рішень про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством Української РСР. Зміни і доповнення статутів (положень) релігійних організацій підлягають реєстрації в тому ж порядку і в ті ж терміни, що і реєстрація статутів (положень).

Відповідно до статті 15 Закону № 987-ХІІ в редакції від 23 квітня 1991 року рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації із зазначенням підстав відмови повідомляється заявникам письмово в десятиденний термін. Це рішення може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством Української РСР.

Згідно зі статтею 16 Закону № 987-ХІІ в редакції від 23 квітня 1991 року реєстрація статутів (положень) новоутворених після реорганізації релігійних організацій здійснюється в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

На момент прийняття цього Закону не існувало господарських чи арбітражних судів, не було прийнято ГПК.

Натомість, на час прийняття Закону № 987-ХІІ ЦПК містив главу 31-А, в порядку якої розглядались спори громадян і юридичних осіб із суб`єктами владних повноважень щодо оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності в адміністративних правовідносинах.

Так, відповідно до статті 248-1 ЦПК (в редакції 1963 року) громадянин має право звернутися в суд із скаргою, якщо вважає, що діями службової особи ущемлено його права. У суд може бути оскаржено дії, одноособово здійснені службовими особами від свого імені або від імені органу, який вони представляють.

Отже, на час прийняття Закону існувало інше процесуальне законодавство, якому положення Закону № 987-ХІІ в редакції 1991 року кореспондували.

У подальшому Верховною Радою України було прийнято ГПК, який згодом, зазнавши змін, був викладений у редакції від 16 серпня 2020 року.

Відповідними нормами цього процесуального закону було визначено юрисдикцію спорів між юридичною особою та її учасником (засновником, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

У той же час відповідні зміни до Закону № 987-ХІІ внесені не були.

Звертає на себе увагу, що ГПК є спеціальним нормативним актом, до предмета регулювання якого входить, у тому числі, визначення юрисдикції та підсудності судових спорів.

Водночас визначення юрисдикції і підсудності спорів не є і не може бути предметом регулювання Закону № 987-ХІІ.

А тому положення Закону № 987-ХІІ є застарілими та не відповідають чинному процесуальному законодавству.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово формувала позиції, відповідно до яких юрисдикція судового спору визначається за предметом спору, тобто за змістом та дійсним характером спірних правовідносин.

Так, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 805/4505/16-а). Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №804/14471/15).

Що стосується суті цього спору, то фактично підставою позову є незгода членів Релігійної організації з рішенням загальних зборів, які не є членами Релігійної організації «Українська Православна Церква с. Успенки Онуфріївського району» оформленим протоколом від 22 грудня 2019 року № 1, оскільки, на думку цієї організації, воно прийняте з порушенням вимог чинного законодавства особами, які не мали права його приймати, всупереч раніше прийнятому на загальних парафіяльних зборах релігійної громади рішенню.

Із цього вбачається, що у позивачів наявний спір не з державним реєстратором, а порушення своїх прав вони вбачають в ухваленні відповідного рішення загальними зборами членів Релігійної організації та у прийнятті нової редакції статуту.

Положеннями пункту 3 частини першої статті 20 ГПК визначено, що до юрисдикції господарських судів відносяться справи у спорах між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи.

У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово визначала критерії розмежування справ між цивільною та господарською юрисдикціями, визнавши юрисдикцію господарського суду у справах про спори між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи.

Спори за участю громадського об`єднання зі статусом юридичної особи як учасника цивільних правовідносин підлягають розгляду у судах відповідно до вимог як ЦПК, так і ГПК залежно від змісту позовних вимог та сторін такого спору.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 915/540/16 вказано, що підвідомчість господарських справ установлена статтею 12 ГПК в редакції, чинній на час подання позову, згідно з пунктом 4 частини першої якої господарськими судами розглядаються справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 361/17/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскарження рішення загальних зборів учасників є спором, пов`язаним з реалізацією загальними зборами членів громадської організації права на управління юридичною особою у вигляді формування органу управління, підставою для прийняття рішення про усунення голови громадської організації від виконання обов`язків зазначені положення Статуту товариства, тому його слід розглядати за правилами господарського судочинства.

Крім того, правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду відповідає також висновок Касаційного адміністративного суду, викладений у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 120/248/19-а, в якому суд зазначив, що, незважаючи на те, що оскаржуються реєстраційні дії, стосовно яких існує невирішений корпоративний спір, у межах якого повинні бути розв`язані й питання, пов`язані з реєстрацією зміни інформації про юридичну особу, з підстав позову вбачається, що предметом оскарження у цій справі є рішення відповідача про проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, прийняте на підставі протоколу позачергових зборів уповноважених громадської організації. Саме скликання цих зборів і ухвалені ними рішення спричинили виникнення спірних правовідносин між позивачем та громадською організацією. Тобто звернення позивача до суду із цим позовом викликане необхідністю захисту права не у сфері публічно-правових відносин, а пов`язане з наявністю спору між членами громадської організації щодо обрання керівника, членів правління та ревізійної комісії. Отже, позовні вимоги про скасування рішення реєстратора є похідними від вимог щодо відновлення порушених корпоративних прав, а тому цей спір не пов`язаний безпосередньо із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що унеможливлює його розгляд у порядку адміністративного судочинства, а підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Згідно з постановами Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 805/4506/16-а, від 22 серпня 2018 року у справі № 805/4505/16-а позивач оскаржив до адміністративного суду дії суб`єктів владних повноважень державних реєстраторів, пов`язані з реєстрацією змін до установчих документів товариства, внесенням відомостей щодо зміни складу його учасників та керівника, посилаючись при цьому на недотримання цими суб`єктами встановленого законом порядку проведення такої реєстрації.

Однак, з висловлених позивачем у ході розгляду справи мотивів звернення до суду вбачається, що незаконність, на думку позивача, реєстрації таких змін пов`язана з підробкою протоколу загальних зборів товариства, виключенням його зі складу учасників у незаконний спосіб, а також нікчемністю договору купівлі-продажу його частки в статутному капіталі товариства. Тобто звернення позивача до суду із цим позовом покликане необхідністю захисту його прав не у сфері публічно-правових відносин, а його корпоративних та майнових прав, що виключає розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства, натомість підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 826/2778/16 установила, що громадська організація звернулася до суду з позовом про визнання протиправними й скасування записів в Реєстрі громадських об`єднань та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань про внесення відомостей про фізичну особу як керівника громадської організації, а також зобов`язання відповідачів відновити відомості про іншу фізичну особу як керівника громадської організації. З висловлених позивачем мотивів звернення до суду вбачається, що незаконність, на його думку, реєстрації таких змін пов`язана з поданням документів, справжність та правомірність яких позивач заперечує, оскільки в цей період збори громадської організації взагалі не проводилися і жодні рішення про зміни в керівництві організації не приймалися. Таким чином, спірні правовідносини виникли у зв`язку з незгодою позивача із прийнятими відповідачами рішеннями про реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу й покликані фактично відновити попередню реєстрацію інформації про керівника. Отже, звернення громадської організації до суду із цим позовом пов`язане з наявністю спору між її учасниками з приводу керівника громадської організації, а не із захистом прав у сфері публічно-правових відносин, що унеможливлює розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 813/6286/15 оскарження юридичною особою дій державного реєстратора щодо порушення процедури припинення (ліквідації) іншої юридичної особи, учасником якої позивач не був, а захищав свої права кредитора за відсутності у реєстраційній карті передбаченого підтвердження розрахунків з кредиторами, підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Подібні спори є найбільш наближеними до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи.

Схожих висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла також у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 826/10249/18 про оскарження дій державного реєстратора в частині припинення юридичної особи у зв`язку з тим, що рішення про державну реєстрацію припинення юридичної особи ухвалено на підставі документів, які надійшли від осіб, які, як вважає позивач, не мали права ухвалювати таке рішення, а документи, надані державному реєстратору, сфальшовані, зобов`язання державного реєстратора внести до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань запис про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи.

Оскарження дій та рішень реєстратора щодо державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, а також внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань рішення засновників щодо припинення юридичної особи, обґрунтоване невиконанням товариством зобов`язань за інвестиційним договором, свідчить про приватноправовий характер спірних правовідносин. Спори, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи, є корпоративними у розумінні пункту 3 частини першої статті 20 ГПК незалежно від того, чи є позивач акціонером (учасником) юридичної особи, і мають розглядатися за правилами ГПК (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 804/14471/15).

Крім того, Касаційний господарський суд у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 910/13499/19 за позовом Релігійної організації до обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження голови обласної державної адміністрації, яким зареєстровано статут релігійної організації у новій редакції, зазначив про належність цієї категорії спорів до господарської юрисдикції.

Відповідно до статті 13 Закону № 987-ХІІ (в чинній редакції) Релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації. Релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення).

Згідно зі статтею 7 Закону № 987-ХІІ (в чинній редакції) релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Положеннями частин першої п`ятої статті 8 Закону № 987-ХІІ (в чинній редакції) визначено, що релігійна громада є місцевою Релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюються загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

Отже, спори між релігійною організацією та її учасником (засновником, членом) відносяться до спорів щодо управління такою юридичною особою і мають розглядатись у порядку господарського судочинства.

У зв`язку із цим Велика Палата Верховного Суду уточнює правову позицію, викладену в постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 916/2086/19, від 20 листопада 2019 року у справі № 910/8132/19, від 22 січня 2020 року у справі № 809/1025/17 та інших, у яких викладена аналогічна позиція, зазначивши, що спори між релігійною організацією та її учасником (засновником, членом), пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої організації, мають розглядатись в порядку господарського судочинства.

Виходячи з наведеного Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстави для відступу від висновку щодо застосування частини першої статті 2, пункту 3 частини першої статті 20 ГПК, викладеного в постанові Касаційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 806/3462/14, який був урахований судом апеляційної інстанції при вирішенні спору у справі, яка переглядається, відсутні, оскільки з огляду на приватноправовий характер правовідносин спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду знов звертає увагу, що спори, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи, є корпоративними в розумінні пункту 3 частини першої статті 20 ГПК незалежно від того, чи є позивач та інші учасники справи акціонерами (учасниками) юридичної особи, і мають розглядатися за правилами ГПК. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі № 921/36/18, від 18 березня 2020 року у справі № 466/6221/16-а, від 15 квітня 2020 року у справі № 804/14471/15, від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20.

За приписами пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене вище, та враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, суд дійшов висновку про те, що даний спір між релігійною організацію та її учасниками відноситься до спорів щодо управління юридичною особою (релігійною організацією) та має розглядатися в порядку господарського судочинства, а не цивільного, що є підставою для закриття провадження у справі. Таким чином, враховуючи викладене вище, суд вважає, що клопотання представника позивачів про закриття провадження у справі не суперечить Закону та не порушує прав і охоронюваних законом інтересів сторін по справі та є таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином, у зв`язку з закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та враховуючи відповідне клопотання представника позивачів про повернення судового збору, судовий збір в розмірі 1 362 грн. 00 коп., сплачений позивачем ОСОБА_1 за квитанцією про сплату №15236 від 04 лютого 2021 року та судовий збір в розмірі 1 362 грн. 00 коп., сплачений позивачем ОСОБА_2 за квитанцією про сплату №15304 від 04 лютого 2021 року, підлягає поверненню позивачам.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.197, 198, 200, п.1 ч.1 ст.255, ч.1 ст.256, ст.353 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Поляка П.П. про закриття провадження в цивільній справі №405/962/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Релігійної організації «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Кропивницької єпархії Православної Церкви України с.Успенка», Кіровоградської обласної державної адміністрації, Управління комунікацій з громадськістю та інформаційної діяльності Кіровоградської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивачів: Управління Олександрійської Єпархії Української православної Церкви про визнання незаконними та скасування рішення загальних зборів релігійної організації, розпорядження про реєстрацію статуту, визнання незаконною та скасування реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, - задовольнити.

Провадження в цивільній справі №405/962/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Релігійної організації «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Кропивницької єпархії Православної Церкви України с.Успенка», Кіровоградської обласної державної адміністрації, Управління комунікацій з громадськістю та інформаційної діяльності Кіровоградської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивачів: Управління Олександрійської Єпархії Української православної Церкви про визнання незаконними та скасування рішення загальних зборів релігійної організації, розпорядження про реєстрацію статуту, визнання незаконною та скасування реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, - закрити на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Роз`яснити позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Повернути позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір в розмірі 1 362 грн. 00 коп., сплачений ОСОБА_1 за квитанцією про сплату №15236 від 04 лютого 2021 року.

Повернути позивачу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судовий збір в розмірі 1 362 грн. 00 коп., сплачений ОСОБА_2 за квитанцією про сплату №15304 від 04 лютого 2021 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Кіровограда протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду, або в разі пропуску строку на апеляційне оскарження з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Лілія Андріївна Іванова