Справа № 758/4115/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2021 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Петрова Д.В.,

при секретарі судового засідання Гайдай К.В.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

01.04.2021 ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до договорів позики, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , відповідач отримав у борг (безпроцентну строкову позику) грошові кошти в загальному розмірі 40 170,00 гривень, а саме: за договором позики від 17.01.2014 - 15 870,00 грн.; за договором позики від 22.10.2014 - 1 400,00 грн.; за договором позики від 03.02.2015 - 2 100,00 грн.; за договором позики від 26.05.2015 - 1 900,00 грн.; за договором позики від 18.07.2015 - 4 600,00 грн.; за договором позики від 23.10.2015 - 4 800,00 грн.; за договором позики від 13.11.2015 - 1500,00 грн; за договором позики від 16.11.2015 - 5 000,00 грн.; за договором позики від 23.12.2015 - 3 000,00 грн.

На підтвердження отримання в борг коштів, відповідачем були написані розписки від 17.01.2014, 22.10.2014, 03.02.2015, 26.05.2015, 18.07.2015, 23.10.2015, 13.11.2015, 16.11.2015 та 23.12.2015 на ім`я ОСОБА_3 , із зобов`язанням повернення коштів у місячний строк з моменту отримання їх у борг. Однак відповідач зобов`язання належним чином не виконав, кошти позивачу не повернув. Лише через деякий час, а саме - 20.12.2014 відповідач повернув 1 000,00 гривень. Потім, у грудні 2015 року відповідач знову з`явився та повідомив про бажання повернути частину боргу. Так 22.12.2015 відповідачем було повернуто ще 2 000,00 гривень, з проханням відтермінувати залишок сплати боргу. Згодом, в серпні 2017 року відповідач знову з`явився та повернув частину боргу в розмірі 1 000,00 гривень. 18.04.2018 року відповідачем востаннє було повернуто частину коштів в розмірі 1 000,00 гривень. Від того часу відповідач перестав виходити на зв`язок. Всього відповідачем було повернуто 5 000,00 гривень, тим самим залишок боргу станом на дату подачі позову становить 35 170,00 гривень.

На сьогоднішній день відповідач суму позики не повернув, від виконання свого зобов`язання ухиляється.

Позивач просив стягнути на його користь з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 61 971, 04 грн., що складається з: 35 170, 00 грн. - залишок коштів за договорами позики; 17 585,00 гривень - штраф відповідно до п.6 Договорів позики; 3 107,49 гривень - 3% річних від простроченої суми за період з 19.04.2018 по 29.03.2021; 175, 37 гривень - пеня в розмірі 1% від несплаченої суми за період з 29.09.2020 по 29 03.2021; 5 933,18 гривень - збитки від інфляції за період з 19.04.2018 по 29.03.2021, та 908,00 гривень сплаченого судового збору, а всього - 62 879,04 грн.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 19.04.2021 дана цивільна справа прийнята до розгляду та призначена до розгляду у судовому засіданні.

19.08.2021 на виконання ухвали суду від 19.04.2021 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, так як він не визнає факту отримання від позивача будь-яких коштів в якості позики. Просив застосувати позовну давність до вимог ОСОБА_3 .

Позивачем 06.09.2021 до суду подана відповідь на відзив.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав доводи зазначені у відзиві на позов.

Вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.

З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з копією договору позики від 17.01.2014 ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 15 870 (п`ятнадцять тисяч вісімсот сімдесят) гривень, які зобов`язався повернути до 17.02.2014, що підтверджується також копією розписки ОСОБА_4 від 17.01.2014.

Згідно з копією договору позики від 22.10.2014 ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 1 400 (одна тисяча чотириста) гривень, які зобов`язався повернути до 22.11.2014, що підтверджується також копією розписки ОСОБА_4 від 22.10.2014.

Згідно з копією договору позики від 03.02.2015 ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 2 100 (дві тисячі сто) гривень, які зобов`язався повернути до 03.03.2015, що підтверджується також копією розписки ОСОБА_4 від 03.02.2015.

Згідно з копією договору позики від 26.05.2015 ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 1 900 (одна тисяча дев`ятсот) гривень, які зобов`язався повернути до 26.06.2015, що підтверджується також копією розписки ОСОБА_4 від 26.05.2015.

Згідно з копією договору позики від 18.07.2015 ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 4 600 (чотири тисячі шістсот) гривень, які зобов`язався повернути до 18.08.2015, що підтверджується також копією розписки ОСОБА_4 від 18.07.2015.

Згідно з копією договору позики від 23.10.2015 ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 4 800 (чотири тисячі вісімсот) гривень, які зобов`язався повернути до 23.11.2015, що підтверджується також копією розписки ОСОБА_4 від 23.10.2015.

Згідно з копією договору позики від 13.11.2015 ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень, які зобов`язався повернути до 13.12.2015, що підтверджується також копією розписки ОСОБА_4 від 13.11.2015.

Згідно з копією договору позики від 16.11.2015 ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень, які зобов`язався повернути до 16.12.2015, що підтверджується також копією розписки ОСОБА_4 від 16.11.2015.

Згідно з копією договору позики від 23.12.2015 ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 3 000 (три тисячі) гривень, які зобов`язався повернути до 23.01.2016, що підтверджується також копією розписки ОСОБА_4 від 23.12.2015.

Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу захисту позивачем свого права власності на грошові кошти, які він передав відповідачу у власність відповідно до договорів позики. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно із ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи, а саме з договорів позики та розписок наданих позивачем, судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виникли договірні правовідносини, які випливають із договору позики.

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, оскільки вважає, що відповідач ОСОБА_4 свої зобов`язання за договорами позики перед позивачем не виконав і суму боргу у передбачений договором строк не повернув.

На думку позивача ним не пропущений строк позовної давності, оскільки відповідач з грудня 2014 року по квітень 2018 року періодично повертав позивачу частину боргу за договорами позики. Крім того, в жовтні 2017 року він звертався до Подільського районного суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення коштів. Ухвалою суду від 31.08.2020 позовну заяву залишено без розгляду (з підстав повторної неявки позивача). Тому позивач вважає, що позовна давність переривалась та після переривання її перебіг розпочався заново.

Однак відповідач заперечує передачу позивачеві будь-яких коштів в якості повернення заборгованості за розписками, та позивачем в якості доказів такого повернення коштів суду нічого не надано.

Згідно статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 260, 261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19) та від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19, пункт 6.37) наведено такий висновок щодо застосування вказаної норми права: «Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається».

Задля забезпечення правової визначеності та єдності судової практики щодо однакового застосування норми частини другої статті 264 ЦК України Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, сформульованого у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19) та від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19, пункт 6.37). Такого висновку Велика Палата Верховного Суду прийшла у постанові у справі № 904/3405/19 від 29.06.2021.

Враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду щодо перебігу позовної давності у разі звернення до суду з позовом та залишення його без розгляду (див. пункти 89, 92, 93 цієї постанови), перебіг позовної давності за позовною вимогою позивача розпочався з 26 жовтня 2017 року, тому відповідно до статті 257 ЦК України позовна давність спливла 27 жовтня 2020 року. До суду ж даним позовом ОСОБА_3 звернувся 01.04.2021.

Згідно ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, а відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

- позивач - ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків - НОМЕР_1 ;

- відповідач - ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків - НОМЕР_2 .

Суддя Д. В. Петров