Справа № 573/604/20
Номер провадження 2/573/446/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді Терещенко О.І.,

з участю секретаря судового засідання Кислої Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопіллі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

07 квітня 2020 року до суду поштою надійшла позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка мотивується тим, що згідно договору від 04 серпня 2010 року відповідач отримав кредит у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування, та отримав у користування кредитну картку. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 15000 грн. Відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 12 березня 2020 року у нього утворилася заборгованість у сумі 32276,43 грн. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 у добровільному порядку не вчиняє дій, спрямованих на повернення кредитних коштів, відсотків, пені та штрафів, позивач просить стягнути з останнього суму боргу та судовий збір, сплачений ним при зверненні з позовом до суду.

Заочним рішенням Білопільського районного суду від 07 травня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача 30263,27 грн заборгованості за кредитним договором та 1970,89 грн судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а. с. 91-95).

20 серпня 2021 року до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Авраменка О.В. про перегляд заочного рішення Білопільського районного суду від 07 травня 2020 року, у якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки анкета-заява не містить розміру кредиту та умов кредитування, не визначає строки кредитування, процентну ставку, штрафні санкції; надані позивачем до позовної заяви «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку» не містять підпису відповідача, а у матеріалах справи немає доказів, що саме з цими умовами кредитування погодився позичальник. Отже, сторони договору не погоджували розмір процентів за користування кредитом, а також міру відповідальності за порушення строків сплати. Зазначає, що відповідачем отримано кредит в сумі 186639,78 грн, тоді як на його погашення відповідач сплатив кошти в сумі 190831,23 грн. Тому вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню (а. с. 104-125).

28 вересня 2021 року від представника позивача Меркулової В.В. надійшов відзив на заяву про перегляд заочного рішення, у якому остання заперечує проти його перегляду, позовні вимоги вважає законними та обґрунтованими належним чином, просить відмовити у перегляді заочного рішення (а. с. 141-154).

Ухвалою суду від 30 вересня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення від 07 травня 2020 року скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 157-158).

Представник позивача у судове засідання не з`явився, причин неприбуття не повідомив, про день, час і місце розгляду справи сповіщений належним чином. При зверненні з позовом до суду ним було подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не прибув, його інтереси представляв адвокат Авраменко О.В., який проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні з підстав, що викладені ним у заяві про перегляд заочного рішення.

Заслухавши представника відповідача - адвоката Авраменка О.В., повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов таких висновків.

Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 04 серпня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а. с. 43).

Зі змісту вказаної вище заяви вбачається, що відповідач погодився та засвідчив своїм підписом, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами, Правилами надання банківських послуг та Тарифами, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і погодився Умовами, Правилами надання банківських послуг та Тарифами, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Зобов`язався їх виконувати, а також регулярно самостійно ознайомлюватися зі змінами на сайті ПриватБанку.

Отже, судом встановлено, що між сторонами у справі був укладений кредитний договір приєднання, згідно з яким позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі вищевказаної анкети-заяви ПАТ КБ «ПриватБанк», який змінив свою назву на АТ КБ «ПриватБанк», відкрив відповідачу картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку та видав кредитну картку.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , 24 вересня 2010 року йому було встановлено кредитний ліміт в сумі 300 грн на картку, який станом на 06 травня 2019 року складає 0,00 грн (а. с. 41).

Як вбачається з довідки АТ КБ «ПриватБанк», відповідач отримав: 24 вересня 2010 року кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до 06/13; 18 січня 2011 року - № НОМЕР_2 з терміном дії до 07/14; 08 січня 2014 року - № НОМЕР_3 з терміном дії до 09/15; 12 грудня 2014 року- № НОМЕР_4 з терміном дії до 12/17 та 19 липня 2017 року - № НОМЕР_5 з терміном дії до 03/21 (а. с. 42).

Згідно з розрахунками заборгованості за договором б/н від 04 серпня 2010 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 12 березня 2020 року у останнього виникла заборгованість по кредиту в сумі 32276,43 грн, яка складається з такого: 18656,05 грн - заборгованість за тілом кредиту (в тому числі простроченим); 7032,60 грн - заборгованість за відсотками, в тому числі нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України; 4574,62 грн - заборгованість за пенею та 2013,16 грн - заборгованість за судовими штрафами (а. с. 5-21).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи викладене, суд зазначає про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору».

У анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 04 серпня 2010 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Отже, вимоги банку щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками в сумі 7032,60 грн, пенею - 4574,62 грн та штрафами - 2013,16 грн не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 04 серпня 2010 року, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 188/1815/17 (провадження № 61-8915св19), від 24 лютого 2021 року у справі №754/4211/18-ц (провадження №61-8410св19).

Що стосується вимог про стягнення сум грошового зобов`язання за тілом кредиту, суд зазначає, що із розрахунку та виписки позивача вбачається, що відповідачем отримано кредитні кошти в сумі 186639,78 грн, тоді як внесена сума коштів на погашення заборгованості за кредитом становить 190831,23 грн.

Отже, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» є необґрунтованими,а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту, зазначеної позивачем у позовній заяві.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 81, 141, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського,1 Д, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя