Справа № 465/1506/19 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/1064/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:30
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Івасюти М.В.;

позивача ОСОБА_1

та його представника адвоката Посікіри Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 26 січня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Гулієв Анатолій Агаджанович, в кінцевій редакції позовних вимог якого просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гулієвим А.А., та витребувати на користь позивача з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_4 згадану квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 08 червня 2007 року між позивачем та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (в подальшому «Банк») було укладено Кредитний договір №16/53/2007-f, який передбачав надання позивачу кредиту на споживчі цілі у розмірі 60 000 доларів США зі сплатою 14,49 % річних за користування кредитом на строк до 08 червня 2022 року (в подальшому «Кредитний договір»). На забезпечення виконання зобов' язань за Кредитним договором між позивачем та Банком 08.06.2007 року також було укладено договір іпотеки ВЕР 324222, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотарiального округу Тишківською Р.I. та зареестрований в ресстрі за № 2190, згідно якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 (в подальшому «Договір іпотеки» та «спірна квартира»).

Pішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2010 року у справі 2-4636/10 ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за Кредитним договором у розміpі 558 789 гривень 66 копійок.

14 січня 2019 року позивач від відповідача ОСОБА_2 одержав повідомлення про порушення забезпеченого iпотекою основного зобов`язання за Кредитним договором, з якого і дізнався про те, що 03.01.2019 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір №16/53/2007-f купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за Кредитним договором та Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, який посвідчено приватним нотаpіусом Київського міського нотаріального округу Макаровою О.П., відповідно до яких первісний кредитор/iпотекодержатель ПАТ «КБ «Надра» відступив (передав), а новий кредитор/iпотекодержатель ОСОБА_2 набув (прийняв) належні первісному кредиторові права вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором, а також належні первісному іпотекодержателю права за Договором іпотеки, включаючи право задоволення своїх вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно даної вимоги ОСОБА_2 вимагав у позивача у 30-денний строк з дня отримання цієї вимоги сплатити заборгованість за Кредитним договором в розмірі 225 214, 35 доларів США, а у разі невиконання цієї вимоги - розпочати процедуру примусового звернення стягнення заборгованості за Кредитним договором, в тому числі за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому згадане повідомлення не містило, ні реквізитів нотаріуcа, в якого планувалося посвідчувати договір купівлі-продажу, ні пропозиції ціни продажу предмета іпотеки.

14.02.2019 року позивачем було надіслано відповідь на вищезгадане повідомлення від 11.01.2019 року, у якій позивач звернув увагу на те, що сума заборгованості не відповідає дійсності, оскільки з моменту звернення кредитора за кредитним договором з позовом до суду у справі № 2-4636/10 останній втратив право на нарахування процентів та неустойки за кредитом.

3 інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Iпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №157983920 від 28.02.2019 року позивач дізнався про те, щзо 26.02.2019 року між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який було посвідчено Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гулієвим А.А., який на підставі цього договору 26.02.2019 року і прийняв pішення щодо об`єкту нерухомого майна за ресстраційним номером 101 про державну реестрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 45707122, згідно з яким право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 , номер запису про право власності 30461758.

В той жечас, на час укладення оспорюваного договору були наявні обтяження у вигляді арешту всього нерухомого майна позивача і при укладенні цього договору було порушено вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (том 1, а.с. 2-12, 191-193).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Витребувано на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру за реєстраційним номером 101 за адресою: АДРЕСА_2 .

Вирішено питання судових витрат (т.2, а.с. 61-71).

Дане рішення оскаржив відповідач ОСОБА_2 .

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що порушення ним, як іпотекодержателем, «окремих вимог передбачених ст. 38 … Закону» «Про іпотеку» «не тягне за собою визнання договору купівлі-продажу недійсним, чи витребування предмета іпотеки на користь боржника, а всього лиш встановлює відповідальність іпотекодержателя перед іпотекодавцем за завдані збитки».

Вважає, що накладення арешту на все нерухоме майно боржника державним виконавцем здійснюється з метою унеможливити розпорядження цим майном саме боржником, «проте ця заборона аж ніяк не стосується стягувача».

Вважає, що суд необґрунтовано застосував до спірних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки позивач ОСОБА_1 володіє на праві приватної власності садовим будинком у дачному кооперативі «Приозерний» загальною площею 31,6 кв.м., який складається з двох житлових кімнат загальною площею 18,2 кв.м., а відтак має «інше нерухоме житлове майно».

Стверджується, що позивач працював та проживав у місті Києві, а спірну квартиру, яка була предметом іпотеки, «щонайменше до 01.06.2020 р.» здавав в оренду (т.2, а.с. 76-81).

Наявним у матеріалах справи клопотанням від 27 вересня 2021 року про відкладення апеляційного розгляду справи стверджується, що представнику відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , адвокату Сухарині В.С., було відомо про апеляційний розгляд справи 27 вересня 2021 року, однак на сам апеляційний розгляд останній не з`явився і подав до суду згадане клопотання.

В той же час, за заявою (в тому числі) адвоката Сухарини В.С. апеляційний розгляд справи вже один раз відкладався (том 2, а.с. 115, 116).

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності відповідачів та їхнього представника на підставі наявних у матеріалах справи даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони позивача і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма учасниками справи, що відповідач (апелянт) ОСОБА_2 по Договору купівлі-продажу предмета іпотеки (квартири) ще 26 лютого 2019 року (до подачі даного позову до суду) відчужив спірну квартиру відповідачу ОСОБА_4 (том 1, а.с. 70-71), однак сам ОСОБА_4 рішення Франківського районного суду міста Львова від 26 січня 2021 року (яким спірну квартиру витребувано з його володіння на користь позивача) не оскаржував.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України»від 18 грудня 2008 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Як вбачається з доводів апеляційної скарги (так само, як з доводів, які містяться у Відзивах обох відповідачів на позовну заяву; том 1, а.с. 64-69, 104-106; том 2, а.с. 2-4), апелянт не заперечує порушення ним, як іпотекодержателем, «окремих вимог передбачених ст. 38 … Закону» «Про іпотеку», однак вважає, що наявність таких порушень «не тягне за собою визнання договору купівлі-продажу недійсним, чи витребування предмета іпотеки на користь боржника, а всього лиш встановлює відповідальність іпотекодержателя перед іпотекодавцем за завдані збитки».

В той же час, протиправне (з грубим порушенням вимог чинного законодавства) позбавлення права власності позивача на спірну квартиру (яка є його єдиним житлом) безспірно є порушенням цивільних прав позивача, а відтак безспірним є те, що позивач має право на захист своїх порушених прав та інтересів шляхом витребування свого майна з чужого незаконного володіння: при цьому володілець цього майна (відповідач ОСОБА_4 ) цього не заперечує, оскільки рішення суду про таке витребування від нього майна не оскаржував.

Статтею 380 ЦК України встановлено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

А у відповідності до статті 14 Податкового кодексу України, садовий будинок це будинок для літнього (сезонного) використання, який в питаннях нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, установленим для житлових будинків.

За вищенаведеного не можуть прийматися до уваги доводи апеляційної скарги про неправомірність застосування судом до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» - з посиланням на те, що позивач має «інше нерухоме житлове майно», оскільки володіє на праві приватної власності садовим будинком у дачному кооперативі «Приозерний».

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права, то апеляційна скарга не містить посилання на жодну конкретну норму матеріального права, яку на думку апелянта було порушено судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, а відтак і в цій частині доводи апеляційної скарги до уваги прийматися не можуть.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду міста Львова від 26 січня 2021 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 07 жовтня 2021 року.

Головуючий: Р. П. Цяцяк

Судді: О.М. Ванівський

Н.О. Шеремета