ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1941/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/4900/21 Категорія: 305010000 Казидуб О. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіНовіков О.М., Гончар Н.І.
секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач (скаржник) ГУ Національної поліції в Черкаській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 07.09.2021 (повний текст складено 10.09.2021, суддя в суді першої інстанції Казидуб О.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ Національної поліції в Черкаській області про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

у серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, яким просив стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування моральної шкоди 384000 грн., мотивуючи про те, що він проходив службу в Кам`янському відділі поліції Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області з 07.11.2015 по 31.08.2020 на посаді начальника сектору реагування патрульної поліції №3.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 05.02.2021 у справі №580/4526/20, яке набрало законної сили після перегляду в апеляційному порядку 08.04.2021, стягнуто з ГУ Національної поліції в Черкаській області на користь ОСОБА_1 заборгованість по грошовому забезпеченню у вигляді доплати за службу в нічний час за період із 01.03.2016 по 30.06.2016, серпень 2016 року, жовтень-грудень 2016 року, травень - грудень 2017 року, січень - грудень 2018 року, січень - серпень 2019 року та лютий 2020 року в сумі 12487,20 грн. та індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2016 по 01.11.2017 в сумі 2718,85 грн.

Позивач вважає, що неналежною виплатою заробітної плати на протязі 64 місяців йому була завдана моральна шкода, яку він визначає в розмірі 384000 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 07.09.2021 позов у справі задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 5000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Суд вказав, що саме такий розмір коштів у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення трудових прав працівника на належну оплату праці, відповідатиме засадам розумності та справедливості.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав 01.10.2021 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та новим рішенням відмовити у задоволенні позовних вимог у справі. Вказує, що суд не надав оцінки доводам відповідача, викладеним у відзиві на позов; позивач не довів доказами наявності в нього моральних страждань; сама по собі протиправна поведінка відповідача не свідчить про наявність моральної шкоди ВС постанові від 31.07.2019 у справі №804/6922/16; згідно практики ЄСПЛ констатація наявності порушення прав є належною компенсацією за спричинену моральну шкоду.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 05.02.2021 в справі №580/4526/20 встановлено, що ОСОБА_1 з 07.11.2015 по 31.08.2020 проходив службу в Кам`янському відділенні поліції Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області.

Вказаним рішенням окружного адміністративного суду частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУНП в Черкаській області про стягнення коштів, а саме: «з ГУНП в Черкаській області на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по грошовому забезпеченню у вигляді доплати за службу в нічний час за період з 01.03.2016 по 30.06.2016, серпень2016 року, жовтень-грудень 2016 року, травень-грудень 2017 року, січень-грудень 2018 року, січень-серпень 2019 року та лютий 2020 року в сумі 12487,20 грн. та індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2016 по 01.11.2017 в сумі 2718,85 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2021 апеляційну скаргу ГУНП в Черкаській області у зазначеній справі залишено без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.02.2021 - без змін.

Відповідно до положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином судовим рішенням, що набрало законної сили, в адміністративній справі було встановлено факт неналежної виплати позивачу ОСОБА_1 заробітної плати з боку його роботодавця відповідача ГУ Національної поліції в Черкаській області.

Недотримання відповідачем вимог трудового законодавства при оплаті праці позивача призвело до завдання йому моральних страждань, для компенсації яких заявлено позовні вимоги в цій справі про відшкодування моральної шкоди.

Моральна шкода обумовлюється тим, що позивач повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та забезпечення родини, неналежна виплата заробітної плати позначилась на його можливостях належно забезпечувати свою родину, що викликало у нього душевні страждання та постійну тривогу.

Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Так підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13 ЦПК України).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто неналежної виплати складових частин заробітної плати, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі (у даному випадку це рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.02.2021 в справі №580/4526/20), та згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначена актуальна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 25.04.2012 у справі №6-23цс12. Її також підтримано практикою ВС у справі №640/14909/16ц постанова від 19.12.2018.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що внаслідок порушення трудових прав позивача з боку відповідача щодо належної виплати заробітної плати йому неправомірними діями відповідача завдано моральної шкоди, що підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема, рішенням адміністративного суду, яким констатовано факт неналежної оплати праці позивача з боку відповідача.

При цьому під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер його немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану у спосіб звернення до суду, та вважає справедливим визначену судом першої інстанції суму компенсації у розмірі 5 000,00 грн.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами скаржника про те, що суд першої інстанції не надав оцінки доводам відповідача, викладеним у відзиві на позов, адже позицію відповідача щодо суті спору відображено в рішенні суду та додаткові міркування з цього приводу сторони могли надати суду при апеляційному перегляді справи.

Посилання скаржника у справі на те, що позивач не довів доказами наявності в нього моральних страждань, а сама по собі протиправна поведінка відповідача не свідчить про наявність моральної шкоди, за обставин цієї справи слід оцінити критично, адже поза всяким розумним сумнівом неналежна оплата праці особи з боку роботодавця, яким є, зокрема, державний орган в правоохоронній системі країни, який у пересічного громадянина має у свідомості стійкий зв`язок із поняттями справедливості та законності, спричиняє в особи суттєві моральні страждання та суттєвим чином впливає на її життєвий устрій та рівень довіри до державних установ.

Вказівка скаржника на те, що згідно практики ЄСПЛ констатація наявності порушення прав є належною компенсацією за спричинену моральну шкоду, апеляційним судом відхиляється, оскільки особа, яка звертається з відповідними позовними вимогами до суду, сама вправі визначати чи завдано їй моральної шкоди та який саме розмір компенсації цієї шкоди має сплатити завдавач, на обґрунтування чого надавши суду відповідні докази. Тобто наявність рішення суду, який констатовано порушення прав особи, не є перешкодою для заявлення вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої таким порушенням прав.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 07.09.2021 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь державного бюджету за перегляд справи судом апеляційної інстанції слід достягнути 100,80 грн. судового збору з урахуванням такого.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду сплачується 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Мінімальна ставка судового збору за розгляд майнових вимог, як у цій справі, складає 0,4 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 2270 * 0,4 = 908,00 грн.

Отже за апеляційний перегляд справи мало бути сплачено 908 * 150% = 1362,00 грн., у той час як скаржник сплатив 1261,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 07.09.2021 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ Національної поліції в Черкаській області про стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Стягнути з ГУ Національної поліції в Черкаській області на користь державного бюджету 100,80 грн. судового збору за перегляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 19.10.2021

Суддя-доповідач

Судді