18 жовтня 2021 року с.м.т.Шевченкове
Шевченківський районний суд Харківської області
у складі: головуючого судді - Тордія Е.Н. секретар судових засідань - Сергієнко В.С.
номер справи №637/677/21 (2/637/252/21)
Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:
Участь у справі приймали: позивач - ОСОБА_1
представник з боку позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
розглянувши в відкритому судовому засіданні в с.м.т.Шевченкове Харківської області за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Шевченківська селищна рада Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
Стислий виклад позиції позивача та відповідача.
16 липня 2021 року ОСОБА_1 , звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Шевченківська селищна рада Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
У судовому засіданні позивач зменшив позовні вимоги в частині користування житлом відносно своєї доньки ОСОБА_5 . В іншій частині вимог відносно ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , 2005 року народження, просив задовольнити.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
ОСОБА_3 колишня дружична його сина ОСОБА_6 , ОСОБА_4 її син від першого шлюбу. Після укладання шлюбу сина та його родина мешкали в будинку що йому належить ,з його згоди. У 2017 році шлюб між ОСОБА_7 було розірвано, а у 2018 році ОСОБА_3 поїхала працювати за кордон. Її син до 2019 року ще проживав з родиною , а після отримання паспорту ОСОБА_3 забрала сина до себе. До теперішнього часу добровільно з реєстрації не знялися.
Після вид їзду, відповідачі з ним більш не спілкувалися, не проживали в даному будинку, не мають спільного побуту, не сплачують комунальні послуги за житловий будинок, в утриманні житла ніякої участі не беруть. Особистих речей відповідачів в будинку не має та поштова кореспонденція на ім`я відповідачів за їх місцем реєстрації не надходить. Перешкод в користуванні житлом він та інші його члени сім`ї відповідачам не чинили. Факт реєстрації відповідачів порушує його право на вільне володіння, розпорядження і користування майном. На теперішній час він має намір продати належний йому будинок, проте реєстрація відповідачів позбавляє його можливості у повній мірі користуватися правами власника належного йому майна, що також стало підставою у наданні субсидії через те, що відповідачі повинні надати довідки про доходи.
У зв`язку з тим, що факт реєстрації відповідачів у будинку створює йому перешкоди, як власнику житла у здійсненні його прав власності, він просить суд, визнати відповідачів ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_4 , 2005 року народження такими, що втратили право користування житловим приміщенням (будинком) за вказаною адресою.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Томчук Д.С. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача та просив їх задовольнити, шляхом винесення заочного рішення.
Відповідачі у судові засідання не з`являлися, про місце, час та день розгляду справи повідомлялися належним чином за місцем реєстрації (а.с.30, 31). Відзиви проти позову не надали. Поважнолї причини неявки суду не повідомили. Судові виклики повернено до суду у зв`язку з тим, що адресат за зазначеною адресою відсутній.
Судова повістка у відповідності до п.2 ч.7 ст.128 Цивільно-процесуального кодексу України, надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Зі згоди позивача (представника) суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 Цивільно-процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.274 Цивільного процесуального кодексу України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.
Ухвалою судді від 16 серпня 2021 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням та викликом сторін. У наданий в ухвалі час від сторін заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не надійшло.
Заяви, клопотання та інші процесуальні дії по справі.
16 серпня 2021 року ухвалою суду по справі відкрито провадження за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 07 вересня 2021 року з подачею відповідачами заяви з запереченням проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Томчук Д.С. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача та просив їх задовольнити, шляхом винесення заочного рішення.
Відповідачі у судові засідання не з`являлися, про місце, час та день розгляду справи повідомлялися належним чином за місцем реєстрації (а.с.30, 31). Відзиви проти позову не надали. Причини неявки суду не повідомили. Судові виклики повернено до суду у зв`язку з тим, що адресат за зазначеною адресою відсутній.
Судова повістка у відповідності до п.2 ч.7 ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Суд, заслухавши позивача, представника позивача адвоката Томчука Д.С., дослідивши матеріали справи вважає, що зменшені позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 травня 1989 року, позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що також підтверджено відомостями КП «Шевченківського БТІ» Харківської області (12, 13).
Згідно витягу №435 наданого адміністративним відділом «Центр надання адміністративних послуг» Шевченківської селищної ради Харківської області від 07 квітня 2021 року в житловому будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Актом щодо встановлення факту проживання за адресою реєстрації місця проживання (про не проживання) від 28 квітня 2021 року, засвідченого депутатом Шевченківської селищної ради Харківської області та сусідами ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтверджується, що відповідачі ОСОБА_3 та її неповнолітній син ОСОБА_11 , за адресою: АДРЕСА_1 не проживають з 2018 року, особистих речей будинок не містить.
Свідоцтво (серія НОМЕР_1 від 25 липня 2017 року видане Шевченківським РВДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Харківській області) засвідчує факт розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_7 .
В судовому засіданні допитані свідки: ОСОБА_8 , ОСОБА_12 пояснили, що ОСОБА_3 колишня дружина ОСОБА_13 , ОСОБА_4 її син. Мешкали вони разом з родиною позивача у його помешканні. Після розірвання шлюбу десь у 2018 році спочатку ОСОБА_3 поїхала на заробітки за кордон потім у 2019 році , вона забрала сина. Більше як три роки особи в будинку не мешкають, особистих речей не мають участі в утриманні будинку не приймають. Відомостей щодо повернення відповідачів за місцем реєстрації, або спроб вселитися до приміщення у примусовому порядку свідки не мають.
З довідок ВПД №1 (Шевченкове) Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області №3464/01-21 від 13 вересня 2021 року, підтверджено, що відповідач по справі з заявою про поновлення свого права на проживання у спірному будинку у період часу з 2015 на початок 2021 рік не зверталась.
Як і не зверталась з заявою про надання її медичної допомоги, згідно довідки № 01-17/1049 Шевченківської ЦРЛ від 29 вересня 2021 року.
Мотивувальна частина та застосовані судом правові норми.
Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 41 Конституції України, передбачено ,що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено ,що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.
Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Згідно частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 Цивільного кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб.
Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено,що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно статті 150 Житлового кодекс України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Право користування житловим приміщенням дитини є похідним від
права користування житловим приміщенням батьків. З втратою права користуванням житловим приміщенням батьками припиняється і право користування житловим приміщенням їх дітьми.
Стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Пунктом 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 182/6536/13-ц визначено, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені - строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Враховуючи надані позивачем , свідками пояснення, вивчивши наявні у справі докази , суд дійшов висновку що відповідачі по справі у спірному житловому будинку не проживають тривалий час, витрати на його утримання не несут, особистих речей в будинку відсутні. Окрім того суд враховує відсутність з боку відповідачів звернення щодо поновленння свого права на користування спірним приміщенням.
Доказів, які б свідчили про те, що відсутність відповідача ОСОБА_3 , разом з її малолітнім сином у спірному приміщенні понад один рік викликана поважними причинами суду не надані.
Судом встановлено,що права позивача порушені у контекстістатті 8 Конвенції, а також необхідно зазначити, що порушено і його право, як власника житлового приміщення, гарантоване також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Таким чином суд дійшов до висновку вимоги позивача, щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 є доведеними та такими що підлягає задоволенню, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком.
Судові витрати.
Сплачені судові витрати суд залишає за рахунок позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 274, 280-282 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст.72, 64, 150 156,405 Житлового кодексу Української РСР, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Шевченківська селищна рада Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільно-процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
СУДДЯ