Справа № 137/540/21
Провадження № 22-ц/801/2102/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 рокуСправа № 137/540/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л.О. (суддя доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 22 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Гопкіна П. В. в приміщенні суду в смт. Літин, -

в с т а н о в и в :

01 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 09 липня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписки, згідно якої позивач передав відповідачу грошову позику в розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) грн. зі строком повернення до 01 вересня 2020 року. Укладення договору позики підтверджується розпискою відповідача від 09 липня 2020 року. Грошові кошти у розмірі 60 000 (шістдесят тисяч гривень) грн. були передані відповідачу 09 липня 2020 року у момент підписання розписки.

Представник позивача вказує, що станом на 26 травня 2021 року сума позики відповідачем не повернута.

Виходячи з наведеного, положень статей 625, 1047, ЦК України ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача борг в розмірі 65991,37 грн., що складається із основної суми боргу - 60 000, 0 грн., відсотки за користування грошовими коштами - 1221,37 грн., інфляційні збитки - 4770,00 грн..

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 22 липня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму боргу - 60 000 (шістдесят тисяч) грн., відсотки за користування грошовими коштами - 1 221 (одна тисяча двісті двадцять одна) грн. 37 коп., інфляційні збитки - 4 770 (чотири тисячі сімсот сімдесят) грн., та 908 (дев`ятсот вісім) грн. у відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідно до розпики від 09 липня 2020 року ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_1 кошти, які він брав на проектування магазину в сумі 60000 грн, до 01 вересня 2020 року. Отже, зазначена розписка не підтверджує, що відповідач отримував у позивача кошти в сумі 60000 грн у борг. Розписка підтверджує інший факт отримання відповідачем грошей за договором виконання послуг по проектуванню приміщень, документації для пекарні в с. Лука Мелешківська і не для позивача, а для приватного підприємця його дружини ОСОБА_4 .. Кошти в сумі 60000 грн були передані відповідачу згідно договору від 05 січня 2018 року для виготовлення проектної документації.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

Відповідно до розписки від 09 липня 2020 року ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_1 кошти, які він брав на проектування магазину в сумі 60 000 грн., до 01 вересня 2020 року. /а. с. 5/.

Відповідно до розрахунку розмір інфляційних відповідно до статті 625 ЦК України становить 4770 грн /за період з вересня по березень 2021 року/, трьох відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України 1221,37 грн /за період з 01.09.2020 року по 06.05.2021 року/ /а. с.3-4/.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання вчасно та не повернув позивачеві ОСОБА_1 кошти, у зв`язку з чим сума боргу становить 65991,37 грн., тому позовні вимоги про стягнення боргу позивачем доведені.

Висновок суду першої інстанції зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд першої інстанції вірно установив наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка від 09 липня 2020 року про отримання в борг грошових коштів є документом, який видавався боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Враховуючи, що зі змісту розписки про отримання коштів можливо встановити факт передачі певної суми коштів, строк та обов`язок їх повернення, колегія суддів приходить висновку, що суд першої інстанції вірно на підставі даного доказу встановив факт отримання відповідачем коштів саме у борг, не зважаючи на відсутність у її змісті словосполучення «беру у борг».

Досліджуючи боргову розписку, районний суд для визначення факту укладення договору вірно встановив справжню правову природу правовідносин сторін та зробив відповідні правові висновки.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму боргу 60 000 грн., відсотки за користування грошовими коштами 1 221 грн. 37 коп., інфляційні 4 770 грн., оскільки ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов`язання згідно розписки від 09 липня 2020 року та не повернув позивачу позичені кошти в сумі 60000 грн у строк, зазначений в розписці.

Доводи апеляційної скарги про те, що зазначена розписка не підтверджує, що відповідач отримував у позивача кошти в сумі 60000 грн у борг, а підтверджує інший факт отримання відповідачем грошей за договором виконання послуг по проектуванню приміщень, документації для пекарні в с. Лука Мелешківська і не для позивача, а для приватного підприємця його дружини ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки зміст розписки свідчить про отримання відповідачем у позивача коштів саме в позику і зазначено термін повернення коштів (01 вересня 2020 року).

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відтак витрати, понесені відповідачем по сплаті судового збору та на правничу допомогу, слід залишити за ОСОБА_2 ..

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 22 липня 2021 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський