Справа № 136/1015/17
Провадження № 22-ц/801/2070/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 рокуСправа № 136/1015/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л.О. (суддя - доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Михайленко А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Липовецької районної державної адміністрації, Турбівської селищної ради Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай), за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Олексієнка О. Ю. в приміщенні суду в м. Іллінці, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Липовецької районної державної адміністрації, Турбівської селищної ради Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 01 лютого 1988 року був прийнятий на роботу в колгосп ім. Чапаєва, а в 1989 році у члени даного колгоспу.

21 грудня 1995 року було видано державний акт на право колективної власності на землю КСП ім. Чапаєва с. Нова Прилука Липовецького району Вінницької області на підставі 3 сесії 22 скликання Новоприлуцької сільської Ради народних депутатів від 30 травня 1995 року.

Згідно розпорядження № 165 від 23 червня 1997 року Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області, були видані сертифікати на право на земельну частку (пай).

В період розпаювання земель господарства відповідно до Указу Президента України № 720 від 8 серпня 1995 року, ОСОБА_1 помилково не був включений до списку - додатку до державного акту КСП ім. Чапаєва Нова Прилука.

Відповідно до відповіді отриманої у відділі Держгеокадастру у Липовецькому районі, в списках осіб, які мають право на земельну частку (пай) позивач відсутній.

28 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з відповідною заявою виклавши аналогічний зміст. В результаті чого позивачу надана відповідь датована 27.04.2017 року із змісту якої роз`яснено, що наразі право позивача на земельну частку (пай) може бути відновлене в судовому порядку.

Виходячи з наведеного, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог /т.1 а. с. 199/, ОСОБА_1 просив:

-поновити строк звернення до суду з позовом;

-визнати право власності на земельну часту (пай), як члена КСП ім. Чапаєва с. Нова Прилука, Липовецького району Вінницької області, в розмірі земельної частки (пай) в умовах кадастрових гектарів станом на час розпаювання, а саме : 3,15 га із не витребуваних земельних часток (паїв), віднесених нині до Староприлуцької об`єднаної територіальної громади, за межами населених пунктів.

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Новоприлуцьку сільську раду Липовецького району /т. 1 а. с. 36/.

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 10 листопада 2017 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Липовецьку районну державну адміністрацію Вінницької області /т.1 а. с. 44/.

14 грудня 2017 року Липовецькою районною державною адміністрацією Вінницької області подано заяву про застосування строків позовної давності /т. 1 а. с. 51/.

21 лютого 2021 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області подано заяву про застосування строків позовної давності /т. 1 а. с. 68/.

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 07 березня 2018 року виключено з числа складу учасників справи третю особу - Новоприлуцьку сільську раду Липовецького району. Залучено до участі у справі в якості співвідповідача Староприлуцьку сільську раду Липовецького району Вінницької області /т.1 а. с. 90/.

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 08 травня 2018 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 802/1213/18-а. /т. 1 а. с. 141-142/.

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 13 лютого 2019 року поновлено провадження у справі /т. 1 а. с. 159/.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 березня 2021 року замінено відповідача замість Староприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області на Турбівську селищну раду Вінницької області /т. 1 а. с. 230/.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права ще у 1997 році, а тому звернувшись з даним позовом в суд лише у вересні 2017 року, пропустивши строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного прав та інтересу.

Суд також виходив з того, що вимоги позивача щодо поновлення строку звернення до суду та визнання за ним права на земельну частку (пай), виділення йому земельної частки (паю) в розмірі 3.15 га в умовних кадастрових гектарах із невитребуваних земельних часток (паїв), розташованих на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області, за межами населених пунктів є безпідставними, тому в їх задоволені слід відмовити.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, а саме : 1) визнати право ОСОБА_1 на земельну частку (пай), як члена КСП ім. Чапаєва с. Нова Прилука, раніше Липовецького району Вінницької області, в розмірі земельної частки (пай) в умовах кадастрових гектарів станом на час розпаювання, а саме : 3,15 га із не витребуваних земельних часток (паїв), віднесених нині до Турбівської територіальної громади Вінницького району Вінницької області, за межами населених пунктів.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що вже після подачі позову було встановлено про наявність додаткових списків осіб за 1999 рік, де вказано прізвище позивача, як особі, якій слід виділити земельну частку (пай) КСП ім. Чапаєва. Перелік осіб відображено в протоколі № 2 загальних зборів членів КСП ім. Чапаєва с. Нова Прилука від 29 грудня 1999 року, про які він дізнався лише 23 жовтня 2017 року коли звернувся до архівного відділу для поновлення копій протоколів про вступ у члени КСП, що підтверджується датою та номером завірених копій начальником архівного відділу.

Зазначає, що фактично право на земельну частку (пай) існує для позивача протягом тривалого часу та є непорушним і водночас підлягає судовому захисту без обмеження строком позовної давності. До спірних правовідносин мають застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР.

Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або винна була дізнатися про порушення свого права.

Зазначає, що строк позовної давності застосовуватися не може, адже право на земельну частку (пай), як члена КСП, наявне та фактично існує, і юридично врегулювати в позасудовому порядку не можна.

У відзиві на апеляційну скарзі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що виділення земельної частки (паю) в натурі на місцевості здійснюється із земель колективної власності, а не із земель державної власності, розпорядником таких земель є відповідна сільська рада, а не Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Петришина І.А. підтримали апеляційну скаргу, надавши пояснення аналогічні викладеним у ній.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його адвоката, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

Відповідно державного акту на право колективної власності на землю КСП ім. Чапаєва с. Нова Прилука Липовецького району Вінницької області, від 21 грудня 1995 року на підставі 3 сесії 22 скликання Новоприлуцької сільської Ради народних депутатів від 30 травня 1995 року та згідно розпорядження № 165 від 23 червня 1997 року Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області, були видані сертифікати на право на земельну частку (пай).

Згідно листа ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 27 квітня 2017 року № 3-5607/0-2476/6-17, позивач не набув права на земельну частку (пай) у встановленому законом порядку /а. с. 13/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено позовні вимоги, однак враховуючи, що строк позовної давності пройшов, правових підстав для задоволення позову немає. Поважних причин для поновлення строку звернення з позовом до суду позивачем не наведено.

Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 3 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95 (далі - Порядок паювання земель) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Право на земельну частку (пай) згідно з пунктом 2 Порядку паювання земель мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, у тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 22 та частини другої статті 23 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, 1990 року) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Порядку паювання земель має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатка до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.

У справі вставнолено, що КСП ім. Чапаєва с. Нова Прилука отримало державний акт на право колективної власності на землю, позивач на час передачі державного акта був членом КСП.

Відповідно до протоколу № 2 загальних зборів членів КСП ім. Чапаєва с. Нова Прилука позивача було внесено у додаткові списки осіб за 1999 рік, як особу, якій слід виділити земельну частку (пай) КСП ім. Чапаєва.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем доведено, що він мав право на отримання земельної частки (паю) із земель КСП ім. Чапаєва с. Нова Прилука.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР.

Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статей 71, 75 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК Української РСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом першої інстанції встановлено, що право на позов у позивача виникло ще у 1997 році, а тому звернувшись з даним позовом в суд лише у вересні 2017 року, позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного прав та інтересу.

Оскільки право на позов у позивача виникло ще у 1997 році, то трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції також зазначає, що 14 грудня 2017 року Липовецькою районною державною адміністрацією Вінницької області та 21 лютого 2021 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області було подано заяви про застосування строків позовної давності.

При цьому, позивачем не наведено обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду із позовом, оскільки не підтверджені позивачем належними доказами, які б свідчили про їх поважність.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18 (провадження № 61-1048св19), від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16 (провадження № 61-36780св18), від 21 липня 2021 року, справа № 933/670/20.

Аргументи апеляційної скарги про те, що перелік осіб відображено в протоколі № 2 загальних зборів членів КСП ім. Чапаєва с. Нова Прилука від 29 грудня 1999 року, про які він дізнався лише 23 жовтня 2017 року коли звернувся до архівного відділу для поновлення копій протоколів про вступ у члени КСП, а тому строк позовної давності слід рахувати саме з 23 жовтня 2017 року, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки про порушення свого права позивач дізнався, або повинен була дізнатися, коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників. /постанова ВС від 04 жовтня 2021 року, справа № 190/1185/20/.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відтак витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору, слід залишити за позивачем.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 липня 2021 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2021 року.