Єдиний унікальний номер 225/4291/20
Номер провадження 22-ц/804/2349/21
Єдиний унікальний номер 225/4291/20
Номер провадження 22-ц/804/2349/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Кішкіної І.В., Хейло Я.В.,

секретар Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, визнання права користування нерухомим майном (суддя першої інстанції Мартишева Т.О. повний текст судового рішення складено 02 липня 2021 року),

В С Т А Н О В И В:

4 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, визнання права користування нерухомим майном. З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу згідно договору позики за грошовим зобов`язанням у розмірі 170000 гривень. Визнати право користування у позивача - кредитора ОСОБА_1 відносно нерухомого майна, а саме: будівлі магазину, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності відповідача ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, визнання права користування нерухомим майном задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , суму боргу згідно розписки від 04 жовтня 2018 року у розмірі 90 000 гривень, суму боргу згідно розписки від 04 жовтня 2018 року у розмірі 80 000 гривень, а всього суму боргу за договором позики у розмірі 170 000 гривень 00 копійок.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування нерухомим майном відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1700 гривень 00 копійок.

Із вказаним рішенням в частині незадоволених позовних вимог не погодився ОСОБА_1 , та подав апеляційну скаргу, вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про визнання права користування нерухомим майном є хибним, застосовані судом для спірних правовідносин норми матеріального права не стосуються правовідносин для даної цивільної справи. Суд правильно визначив факти та відповідні ним обставини, але через обмежене тлумачення законодавство, до укладеного договору із забезпеченням винятково застосовує тільки приписи ч.1ст. 546 ЦК України.

Зазначає, що судом першої інстанції невідомо з яких причин визначено, без наведення мотивів того що « У договорі позики із забезпеченням, наявному у матеріалах справи, не визначено конкретний вид забезпеченням виконання зобов`язання» і одночасно суд визначає, що цей договір є нікчемним з огляду на те, що немає нотаріального посвідчення.

ОСОБА_1 просив рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2021 року в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги про визнання права користування нерухомим майном задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

ОСОБА_1 у судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився, про час дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, судове рішення оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права користування на нерухоме майно.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно п.п. 2.1 договору позики із забезпеченням від 04 жовтня 2018 року (а.с. 5-6, 99-102) позичальнику на праві власності належить нежитлова будівля магазину, що розташована в АДРЕСА_1 , загальною площею 134 кв.м, що також підтверджується копією договору про поділ спадкового майна від 13 травня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Костянтинівської ДНК Волобуєвою Т.В., р/№ 810, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 травня 2009 року (а.с. 25), відомостями з Державного реєстру правочинів від 13 травня 2009 року (а.с. 26), Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 травня 2009 року (а.с. 24).

За умовами п.п. 2.2, 2.3 договору у разі неповернення всієї суми позики до Позичальника переходить право користування та розпорядження вище переліченим нерухомим майном.

Початок строку виникнення права користування та розпорядження таким майном виникає з наступного дня після закінчення строку встановленого для повернення суми позики, відлік строків відбувається із урахуванням пунктів 1.5 та 1.6 цього Договору.

Право користування нерухомим майном відбувається безоплатно на весь період користування.

Повернення нерухомого майна позичальнику відбувається тільки після повернення усієї суми позики (п.п. 2.7 договору).

Також, відповідно до п. 2.6 договору, позикодавець для реалізації права користування може беззаперечно та без будь-якого дозволу Позичальника надавати нерухоме майно в оренду, безоплатне користування, страхувати таке майно, укладати договори на постачання комунальних послуг, ремонтувати та отримувати для ведення комерційної та господарської діяльності.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання права користування нерухомим майном, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір позики із забезпеченням нотаріально не посвідчений, а тому у позивача не виникло право користування та розпорядження нерухомим майном.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1).

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч.2).

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3).

Згідно положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особи може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном.

Статтею 546 Глави 49 Розділу І Книги п`ятої ЦК України передбачено види забезпечення виконання зобов`язання та зазначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

У договорі позики із забезпеченням, наявному у матеріалах справи, не визначено конкретний вид забезпечення виконання зобов`язання.

При цьому, згідно положень діючого законодавства, зокрема ст.ст. 577, 597 ЦК України, забезпечення виконання зобов`язання, що стосується нерухомого майна (застава, право довірчої власності, тощо) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Статтею 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

З матеріалів справи вбачається, що 04.10.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики із забезпеченням (а.с.5-6).

Згідно п. 2.1. вказаного договору позичальнику на праві власності належить будівля магазину розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 134 кв.м.

Пунктом 2.3 даного договору було передбачено, що у разі неповернення всієї суми позики до позивальника переходить право користування та розпорядження вище переліченим майном.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2021 року було стягнуто з відповідача на корить позивача суму заборгованості за договором позики від 04.10.2018 року, тобто в силу статті 82 ЦПК України, не потребує встановленню та обставина, що ОСОБА_2 не повернув суму позики ОСОБА_1 ,

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови , визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

За правилами частини другої статті у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Зазначена частина друга статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю чи частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (статті 76, 77 ЦПК України).

Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання права на нерухоме майно, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про те, що частина друга статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони у встановленій законом письмовій формі вчинили правочин, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю або частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору.

Договір позики із забезпеченням не може бути визнано судом дійсним з підстав, передбачених статтею 220 ЦК України, оскільки такий договір підлягає нотаріальному посвідченню, а набуті на його підставі права на нерухоме майно - державній реєстрації, отже, судовим рішенням не може бути підмінено, як процедуру нотаріального посвідчення договору, так і державну реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

І.В. Кішкіна

Я.В. Хейло

Повний текст судового рішення складено 20 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя: О. В. Халаджи