Справа № 748/924/21
Провадження № 2/750/1457/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2021 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

судді - Маринченко О.А.,

секретар судового засідання - Шилова Ж.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,

в с т а н о в и в :

15 квітня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до Чернігівського районного суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_4 , в якому просить:

- встановити факт, що вона та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 грудня 1994 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Обґрунтовано позов тим, що починаючи з середини 1978 року позивач почала працювати в Чернігівському виробничому об`єднанні «Хімволокно» і приблизно в цей же час познайомилася з ОСОБА_5 , який також працював на цьому ж підприємстві. На той час позивач була заміжня і в них з ОСОБА_5 були виключно професійні стосунки. 05 квітня 1994 року шлюб між позивачем та її чоловіком - ОСОБА_6 було розірвано. Від цього шлюбу позивач має двох дітей: доньку - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . З літа 1994 року позивач з ОСОБА_5 почали більш зближуватися і з грудня 1994 року стали проживати разом як повноцінна сім`я. Спочатку вони проживали в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . У подальшому, в ОСОБА_5 з`явилася можливість отримати житлове приміщення з наступним викупом, оскільки він був членом кооперативу, а тому позивач та ОСОБА_5 вирішили вкладати майже всі свої заощадження в квартиру АДРЕСА_1 . У кінці 1995 року позивач разом з ОСОБА_5 виплатили грошові кошти за вказане житло, а 02 листопада 2006 року ОСОБА_5 отримав правовстановлюючі документи на цю квартиру. Рішення про отримання, виплату та оформлення даної квартири саме на ОСОБА_5 було прийнято спільно. Однією сім`єю позивач з ОСОБА_5 проживали майже до смерті останнього, оскільки в лютому 2017 року ОСОБА_5 , після смерті своєї матері - ОСОБА_9 , переїхав до смт. Михайло-Коцюбинське Чернігівської області в її будинок, де і проживав до дня смерті. Позивач в цей час почала постійно їздити до своєї матері в с. Стольне Менського району Чернігівської області для здійснення за нею догляду. Шлюб між позивачем та ОСОБА_5 зареєстрований не був, бо так вирішила позивач, думку якої ОСОБА_5 поважав. Починаючи з кінця 1994 року і до дня смерті ОСОБА_5 позивач з ним спільно проживали як чоловік та дружина, вели спільне домашнє господарство, мали спільний бюджет, спільно виховували дітей позивача від попереднього шлюбу. ОСОБА_5 власних дітей не мав та вважав дітей позивача своїми рідними.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2021 року справу за вказаним позовом передано за територіальною підсудністю на розгляд Деснянському районному суду м. Чернігова.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи.

В установлений судом строк відповідач відзив на позов не подала.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 червня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні вказав, що відповідач позов не визнає та просив відмовити позивачу в задоволенні позову. При цьому, зазначив, що позивач не надала жодного доказу, який би підтверджував, що вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_5 , в тому числі, перед і на день його смерті. Саме відповідач проживала з ОСОБА_5 з 2014 року, здійснювала за ним догляд та здійснила поховання.

Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 62 на звороті).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 24).

На день смерті ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , один, що підтверджується довідками Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 29/02-14 від 19 січня 2021 року та № 4580 від 22 червня 2021 року, а також довідкою Об`єднання Житлово-будівельних кооперативів № 1454 від 05 травня 2021 року (а.с. 68, 97).

16 січня 2021 року ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , у зв`язку з чим 16 січня 2021 року заведено спадкову справу № 7/2021 щодо майна останнього (а.с. 60-68).

Також, із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулася до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О.В. 01 лютого 2021 року ОСОБА_3 (а.с. 64 на звороті, 65).

У поданих до приватного нотаріуса заявах про прийняття спадщини ОСОБА_4 і ОСОБА_3 зазначили, що вони приймають спадщину на підставі статті 1264 Цивільного кодексу України, як спадкоємці четвертої черги за законом та є такими, що проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1217, 1218 Цивільного кодексу України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частинами першою, другою статті 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до частини першої статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Частиною першою статті 1222 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Так, нормами статті 1264 Цивільного кодексу України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Частиною першою, третьою статті 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї

Згідно із частиною першою статті 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до підпункту 4.14 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Згідно із підпунктом 3.1 пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття.

Відповідно до підпунктів 3.21., 3.22. пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Підпунктами 4.1., 4.2. пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.

Також, підпунктом 4.4. пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зокрема, визначено, що факт проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили.

Згідно із підпунктом 4.21. пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки.

Главою 11 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України встановлено порядок видачі свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя.

Так, відповідно до підпунктів 1.1., 1.2. пункту 1 глави 11 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. У повідомленні, що надсилається спадкоємцям померлого, які прийняли спадщину, зазначається склад спільного майна подружжя, на частку якого другий із подружжя, що є живим, просить видати свідоцтво про право власності, а також роз`яснюється право звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, що залишився живим.

Підпунктами 2.1., 2.2. пункту 2 глави 11 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що при видачі свідоцтва нотаріус вимагає документ, який посвідчує шлюбні відносини, в порядку, встановленому чинним законодавством. На примірнику свідоцтва, що залишається у матеріалах нотаріальної справи, робиться відмітка, у якій зазначаються найменування поданого для огляду документа, його номер, дата та найменування юридичної особи, що його видала. Якщо до складу майна, на частку якого видається свідоцтво, входить майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності подружжя на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку.

Згідно із частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом норм процесуального права з урахуванням принципів диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача/відповідачів у справі. При цьому, суд під час розгляду справи має виходити зі складу тих осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Суд повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому. Суд з власної ініціативи позбавлений права залучати до участі у справі належного відповідача.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що позов з такими вимогами порушує права іншого спадкоємця, який спадщину прийняв, а тому належними відповідачами у цих спорах є: спадкоємці, які прийняли спадщину, а за відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Доказів того, що ОСОБА_4 є спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_5 та такою, що прийняла шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем спадщину ні матеріали справи, ні спадкової справи не містять.

У ході розгляду справи судом було встановлено, що у ОСОБА_4 рішення суду, яким би було встановлено факт її проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відсутнє, так само, як і відсутні інші докази, які б свідчили, що вона є спадкоємцем четвертої черги та такою, що прийняла шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем спадщину.

Сама по собі подача нотаріусу заяви про прийняття спадщини без надання відповідних підтверджуючих ці обставини документів (рішення суду) не свідчить та не є доказом того, що особа є спадкоємцем та такою, що прийняла спадщину.

Згідно із частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Позивачем відповідно до статті 51 ЦПК України не було до закінчення підготовчого провадження заявлено клопотання про заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідача.

Таким чином, якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення інших співвідповідачів, це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Визначення відповідачів, предмета спору та підстав позову є правом позивача. Разом з тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року в справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року в справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року в справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року в справі № 554/10058/17.

З огляду на вказані норми чинного законодавства, заявлені позовні вимоги та встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки відсутні докази того, що ОСОБА_4 є спадкоємцем та такою, що прийняла шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем спадщину, що має наслідком відмову в задоволенні позову.

Згідно із статтею 141 ЦПК України судові витрати у справі необхідно покласти на позивача.

Керуючись статтями 2, 10-13, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя - відмовити повністю.

Судові витрати у справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 18.10.2021.

Суддя