Справа № 461/4548/20 Головуючий у 1 інстанції: Стельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/788/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вони з відповідачем є батьками малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стверджує, що діти проживають з нею, вихованням дітей займається виключно вона сама, відповідач жодного разу до дітей не приходив, станом їхнього здоров`я не цікавився, участі у їх вихованні не приймає, матеріально не допомагає. Зазначає, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а той з батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні, а у випадку ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, вони можуть бути позбавлені батьківських прав. Вважає, що при позбавленні батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, розмір яких має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, однак не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З наведених підстав, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно малолітніх дітей, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 стягнути з ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітніх дітей, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дати подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , кожного окремо, у розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 05 червня 2020 року до досягнення дітьми повноліття.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 840 грн. 80 коп. судового збору.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць піддано до негайного виконання.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт стверджує, що невиконання відповідачем своїх обов`язків щодо виховання дітей негативно впливає на їхній фізичний та моральний розвиток, з чим погодився орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, який надав висновок, про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, що, на його думку, буде відповідати інтересам дитини. Зазначає, що ухилення від виконання обов`язків щодо утримання дітей може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батька, якою, на думку апелянта, є вчинення відповідачем кримінально-караних правопорушень та свідомого нехтування ним батьківських обов`язків, самоусунення від їх виконання та небажання змінювати свою поведінку у кращий бік. Вважає, що відповідач заперечує щодо позбавлення його батьківських прав лише тому, що наявність на утриманні двох малолітніх дітей може бути взято до уваги судом, як пом`якшуючу обставину при винесенні обвинувального вироку суду. Вказує, що суд першої інстанції надав перевагу усним показам свідка та відповідача, однак не надав правової оцінки наявним у справі письмовим доказам у їх сукупності та взаємозв`язку. З наведених підстав просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітніх дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 13 жовтня 2021 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 04 жовтня 2021 року, датою ухвалення постанови є саме 13 жовтня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення аліментів, сторонами не оскаржується, а тому у відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

А відтак, апеляційний суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять переконливих доказів на підтвердження винної поведінки батька дітей та свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками по вихованню сина та доньки. Також судом врахувано заперечення відповідача щодо задовлення позову про позбавлення його батьківських прав, що свідчить про його інтерес до дітей.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду зважаючи на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітнього ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується відповідно копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 та копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданих Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції.

Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі не перебували.

Малолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживають разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою ЛКП «Старий Львів» від 24.02.2020 року №1601.

Відповідно до акту обстеження житлових умов від 24.02.2020 року, квартира АДРЕСА_2 складається з двох житлових кімнат, загальною площею 49,6 кв.м, житловою площею 34,5 кв.м, у квартирі наявні газ, водопровід, каналізація, ванна, пічне опалення.

Згідно характеристик наданих директором ліцею «Просвіта» - ОСОБА_6 та класним керівником - О.Коберник, встановлено, що батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , участі у вихованні дітей не бере, ліцей, де навчаються діти, не відвідує, навчанням дітей не цікавиться.

Відповідно до довідки від 02.03.2020 року № 20, виданої фінансовим відділом ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)», ОСОБА_3 , перебуваючи в установі на повному державному утриманні з 22.08.2018 року 12.12.2018 року та з 27.02.2019 року по теперішній час доходів не отримує та допомоги на утримання сім`ї не надає.

Відповідно до висновку Галицької районної адміністрації Львівської міської ради за №260001-вих-40432 від 29.05.2020 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації, виходячи з інтересів малолітніх дітей, вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно його малолітніх дітей.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»).

Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які б могли завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, в залежності від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків.

Також ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) зазначив про те, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час розгляду апеляційної скарги, після народження дітей відповідач менше року (8 місяців) проживав з дітьми, решта часу після народження дітей знаходиться у місцях позбавлення волі, а тому не займався і не міг займатися дітьми, їх вихованням, дбати про них, про їх розвиток, про стан здоров`я, матеріально їх утримувати.

Так, згідно інформації Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)», отриманої на запит Львівського апеляційного суду від 11.08.2021 р №461/4548/20/2606/2021, встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19) поступив 27.02.2019 р. з державної установи «Личаківська виправна колонія» (№30). На підставі ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 24.01.2019 р. для розгляду кримінального провадження за обвинуваченням у чиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 КК України. На даний час засуджений 28.05.2019 року Личаківським районним судом м. Львова за ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 70, ч.4 ст. 70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі.

По іншій справі засуджений 11.10.2019 року Залізничним районним судом м. Львова за ч.3 ст. 185, ч.4 ст. 70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Крім того, на підстав ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 02.12.2019 року тимчасово залишений в ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19) для розгляду кримінального провадження в суді за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст, 15- ч.3 ст. 185 КК України.

ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19) повідомила, що ОСОБА_3 був раніше неодноразово судимий:

30.05.2005 р. Галицьким районним судом м. Львова за ч.2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі. Звільнений згідно ст. 104 КК України з іспитовим строком на 2 роки.

14.12.2006р. Личаківським районним судом м. Львова за ч.2 ст. 186, ст. 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 02.08.2008 р з Самбірської виховної колонії Львівської області по ухвалі Самбірського міського суду Львівської області від 25.07.2008 р. згідно ст. 107 КК України умовно-достроково на не відбутий термін 1 рік 7 місяців 8 днів.

30.07.2009 р. Шевченківським районним судом м. Львова за ч.3 ст.185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 26.12.2010 з Львівської виправної колонії №48 м. Львова по відбуттю строку покарання.

17.04.2013 р. Шевченківським районним судом м. Львова за ст. 395 КК України до 2 місяців арешту.

13.11.2014 Галицьким районним судом м. Львова за ч.3 ст. 185, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі. Покарання за даним вироком відбував у Личаківській виправній колонії (№30).

20.03.2015 Франківським районним судом м. Львова за ч.3 ст. 185, ст. 71 КК України до 4 років 2 місяці позбавлення волі. Звільнений 09.10.2017 р. з Личаківської (ВК №30) по відбуттю строку покарання.

17.10.2018 Галицьким районним судом за ч.1 ст. 309, ч. 3 ст. 185, ч.1 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі.

29.10.2018 Галицьким районним судом за ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 186, ч.3 ст. 357, ч.1 ст. 70 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі.

Перевіряючи підстави позову, обставини, якими позивачка обґрунтовувала позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції, з урахуванням бажання відповідача виховувати дітей та прохання не позбавляти його батьківських прав відносно малолітніх дітей, повинен був з`ясувати, чи дійсно поведінка позивача була такою, що перешкоджала відповідачу спілкуватися з дітьми, з яких конкретно причин відповідач не брав участі у вихованні дітей, чи залежали всі такі причини особисто від нього та чи втрачені сімейні зв`язки між батьком і дітьми, як саме відповідач має намір змінити поведінку щодо дітей, які заходи він має намір вживати для виконання ним батьківських обов`язків по вихованню дітей.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

При вирішенні спору про позбавлення батьківських прав основним для суду мають бути якнайкращі інтереси дитини, а також те, що між інтересами дітей та інтересами батька повинна існувати справедлива рівновага, і при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 27.02.2021 від 29.05.2020 №260001-Вих-40432, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Хоча суд першої інстанції вказав на невмотивованість висновку органу опіки та піклування, колегія суддів вважає, що цей висновок і не може бути вмотивованим в повній мірі, оскільки батько дитини не з`явився на засідання комісії з питань захисту прав дитини, не надав письмових пояснень, а отже позиція матері малолітніх дітей не була спростована.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи щодо невиправної вкрай негативної поведінки відповідача ОСОБА_3 , який з часу народження дітей постійно відбуває покарання в місцях позбавлення волі, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для застосування до останнього крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки, на думку колегії суддів, саме від його волі, від його бажання залежить змінити свою поведінку на краще, змінити своє ставлення до сім`ї, до дітей, ставлення до виконання ним батьківський обов`язків.

Суд апеляційної інстанції не може розцінювати таку поведінку відповідача, як таку, що від нього не залежить, вчиняючи злочини, він не думає про наслідки своїх злочинних дій, не думає про дітей, про те, хто у його відсутності (коли він буде відбувати покарання) буде займатися їх вихованням, матеріальним забезпеченням, дбати про них, якби це мав робити батько.

Враховуючи інформацію, зазначену в листі Львівської установи виконання покарань (№19), колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не бажає змінити свою поведінку в кращу сторону, щоб проживати разом з малолітніми дітьми, займатися їх вихованням, дбати про їх розвиток, матеріальне забезпечення, переклавши весь тягар виховання та матеріального забезпечення на матір малолітніх дітей.

Докази, які б свідчили про позитивну характеристику відповідача, матеріали справи також не містять.

Враховуючи встановлені апеляційним судом обставини справи, а також те, що відповідач не підтримував стосунків з дітьми з дня їх народження, і до сьогодні не бере участі у їх житті, оскільки відбуває покарання, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.

На думку колегії суддів, перебування батька малолітніх дітей в місцях позбавлення волі майже протягом всього часу від дня їх народження, не може бути оправданням того, що він не мав можливості виконувати батьківські обов`язки, що невиконання відповідачем батьківських обов`язків не було умисним, що неналежне піклування про дітей виникло з підстав, що не залежать від відповідача і не може свідчити про існування об`єктивних перешкод для реалізації відповідачем його батьківських обов`язків,

На переконання колегії суддів, поведінка батька є особливо непридатною або явно неблагополучною для виховання дітей.

Оскільки батько малолітніх дітей перебуває в місцях позбавлення волі майже протягом всього часу з їх народження, і задля дітей не бажає стати на шлях виправлення, колегія суддів, враховуючи якнайкращі інтереси дітей, вважає за недоцільне збереження зв`язків дітей з батьком, який в силу зазначених обставин не забезпечить їх розвиток у безпечному та стійкому середовищі.

А відтак, позбавлення відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_3 позитивно вплине на долю дітей, забезпечить захист їх прав та інтересів, виховання їх у безпечному середовищі.

Бажання батька дітей, який черговий раз відбуває покарання з вчинення злочину, не позбавляти його батьківських прав, не може вважатися проявом батьківського піклування, бажання брати участь у вихованні дітей, виконувати батьківські обов`язки.

Матеріали справи не містять доказів участі у вихованні дітей, виконання відповідачем батьківських обов`язків протягом часу, коли відповідач не перебував в місцях позбавлення волі.

З урахуванням вищенаведеного, з метою захисту якнайкращих інтересів малолітніх дітей, колегія суддів приходить до висновку про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , що. позитивно вплине на долю дітей, забезпечить захист їх прав та інтересів, виховання їх у безпечному середовищі, при цьому колегія суддів вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача спрямоване саме на захист прав та інтересів дітей, отже, має законну мету, оскільки між інтересами дітей та інтересами батька повинна існувати справедлива рівновага, і при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції відповідно до положень статті 141 ЦПК України вирішує питання про стягнення судових витрат в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав (немайнового характеру) за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Оскільки за результатами розгляду апеляційної інстанції судове рішення скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав та прийнято в цій частині нову постанову про задоволення позову, понесені позивачем судові витрати у зв`язку із розглядом справи в частині позовних вимог у суді першої та апеляційної інстанцій, покладаються на відповідача ОСОБА_3 .

За таких обставин, сплачений судовий збір в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 : за подання позову до суду першої інстанції у розмірі 840 грн. 80 коп., за подання апеляційної скарги в розмірі 1261 грн. 20 коп., а всього 2102 грн. 00 коп., які документально підтверджені.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітніх дітей скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 840 грн. 80 коп. за подання позовної заяви до суду першої інстанції та 1261 грн. 20 коп. за подання апеляційної скарги, а всього 2102 грн. 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 13 жовтня 2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.