Дата документу 12.10.2021 Справа № 317/3133/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/3133/20 Головуючий у 1 інстанції: Громова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/3071/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Біленьківської сільської об`єднаної територіальної громади Запорізького району Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом, який уточнив, до Біленьківської сільської об`єднаної територіальної громади Запорізького району Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що після смерті його матері - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки АДРЕСА_1 , серія державного акту ІІ-ЗП №000766, зареєстрованого за №1593, площею 4,89га.

Він є спадкоємцем першої черги за законом. Будь-яких інших спадкоємців першої черги у спадкодавця немає.

23 жовтня 2020 року він звернувся до державного нотаріуса Запорізької районної державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, проте отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що не подані нотаріусу відомості (інформація) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме відсутній Державний акт на право власності на земельну ділянку.

На підставі зазначеного просив визнати за ним право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , СВК «Лисогірський», яка належала ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 16 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що він є спадкоємцем першої черги, право власності на земельну ділянку за життя спадкодавця було набуто правомірно, земельна ділянка увійшла до спадкової маси, просив скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, він є спадкоємцем ОСОБА_2 та спірна земельна ділянка належала спадкодавцю на праві власності.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи, а саме повторним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Мелітопольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 1639, підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 (а.с.6).

Відповідно до свідоцтва про народження матір`ю позивача є « ОСОБА_2 » (складено російською мовою) (а.с.5).

Згідно з Витягом зі спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) № 23087455 від 10 березня 2010 року ОСОБА_2 за життя заповіту не склала (а.с.87 зворот).

10 березня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізької районного державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 (а.с.86).

Постановою державного нотаріуса Запорізької районної державної нотаріальної контори Кравцової Л.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23 жовтня 2021 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, яка розташована на території Лисогірської сільської ради Запорізького району Запорізької області, у зв`язку з тим, що нотаріусу відомості (інформація) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, не надані, відсутній акт на право власності на земельну ділянку (а.с.100).

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 29 вересня 2020 року № 29-8-0.18-4462/2-20 згідно книги реєстрації державних актів на право приватної власності на землю, державний акт серії ІІ-ЗП № 000766 зареєстрований за № 1593 на ОСОБА_2 на підставі розпорядження Запорізької РДА № 109/18 від 12 липня 2001 року. Відомості стосовно дати реєстрації державного акту у книзі реєстрації відсутні. Відповідно до Плану розподілу земель колективної власності на земельні частки (паї) КСП «Лисогірське» Запорізького району Запорізької області, земельна ділянка № НОМЕР_2 на теперішній час в Державному земельному кадастрі не сформована і не визначена. В архіві Міськрайонного управління у Запорізькому районі та м. Запоріжжі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області Державний акт серії ІІ- ЗП № 000766 зареєстрованого за ОСОБА_2 на площу 4,89 га за номером 1593 не зберігається та не обліковується.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261- 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

Частиною третьою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Крім цього, відповідно до статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що у наданих позивачем документах містяться розбіжності в написанні імені спадкодавця.

Так, згідно зі повторним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про народження позивача його матір`ю є ОСОБА_2 (російською мовою), з листа Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 29 вересня 2020 року № 29-8-0.18-4462/2-20 вбачається, що державний акт серії ІІ-ЗП № 000766 зареєстрований за № 1593 на ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 було набуто право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , право власності на яку просить визнати за ним позивач.

ОСОБА_1 вимоги про встановлення факту родинних відносин між ним та спадкодавцем не заявлялись.

Доводи апеляційної скарги зводяться до повторення доводів позовної заяви щодо належності його матері спірної земельної ділянки, яким надана оцінка судом першої інстанції.

Посилання на вищезазначений лист Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області не може бути прийняте до уваги, оскільки, як вже зазначалось, інформація в ньому зазначена щодо ОСОБА_2 , в той же час в матеріалах справи відсутні докази щодо родинного споріднення позивача та ОСОБА_2 .

Згідно частин 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 76, 77, 79, 80 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Отже, приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 жовтня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова