Провадження № 22-ц/811/1845/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 березня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2020 року ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення факту приналежності правовстановлюючого документа та визнання ідеальної частки у спільній сумісній власності.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконкомом Львівської міської ради згідно з розпорядженням від 08 грудня 1998 року № 694. Крім того, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 належить по 1/10 частини вищезазначеної квартири на підставі свідоцтва про спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 . Стверджує, що у сторін виникла потреба в окремому проживанні, однак у зв`язку з тим, що частки у вказаній квартирі не визначені, квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, відтак вона не може в повній мірі реалізувати свої права власника і розпорядитися належною їй власністю. Зазначає, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, частки у праві спільної сумісної власності є рівними. З врахуванням того, що двоє співвласників успадкували частки квартири, слід визначити частки у квартирі АДРЕСА_1 наступним чином: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 - по 3/10 частин кожному, а ОСОБА_1 та ОСОБА_5 - по 1/5 частці кожному. Крім цього, при видачі свідоцтва про право власності на квартиру її прізвище записано як « ОСОБА_8 », що не співпадає із записом в паспорті громадянина України, де її прізвище зазначено « ОСОБА_9 », що сталося, на її думку, через неправильний переклад її прізвища з російської мови на українську мову, внаслідок чого виникла невідповідність між документом, що посвідчує її особу та правовстановлюючим документом, який був виданий на її ім`я, що перешкоджає їй в повній мірі реалізувати права власника майна. З наведених підстав просить: встановити факт належності ОСОБА_1 свідоцтва № НОМЕР_1 на право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 08 грудня 1998 року, виданого на підставі розпорядження № 694 виконкому Львівської міської ради; визначити ідеальні частки квартири АДРЕСА_1 за кожним із співвласників: за ОСОБА_3 в розмірі 3/10 частин; за ОСОБА_6 в розмірі 3/10 частин; за ОСОБА_1 в розмірі 1/5 частини; за ОСОБА_5 в розмірі 1/5 частини.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 березня 2021 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Встановлено факт належності ОСОБА_1 свідоцтва № НОМЕР_1 на право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 08 грудня 1998 року, виданого на підставі розпорядження № 694 виконкомом Львівської міської ради.

Визначено частку, належну ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , в розмірі 3/10 частки вказаної квартири.

Визначено частку, належну ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , в розмірі 3/10 частки вказаної квартири.

Визначено частку, належну ОСОБА_1 , на праві спільної сумісної власності у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , в розмірі 1/5 частки вказаної квартири.

Визначено частку, належну ОСОБА_5 , на праві спільної сумісної власності у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , в розмірі 1/5 частки вказаної квартири.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції заслухав справу без з`ясування причин неявки ОСОБА_3 , який не отримав копію позовної заяви з додатками, а ОСОБА_6 взагалі не повідомляли належним чином про час, дату та місце розгляду справи, що обмежило їх у праві подати відзив на позовну заяву у встановлений строк. Зазначає, що в судовому засіданні допитані свідки, однак не врахована думка відповідачів щодо доцільності їхнього допиту. Вказує, що відповідачі подавали клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з проведенням карантинних заходів, а також про призначення справи в загальному позовному провадженні, однак такі не були враховані судом. Вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів для встановлення юридичного факту, а тому не було підстав для задоволення позову. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Як вбачається з паспорта серії НОМЕР_2 , такий видано Шевченківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області, 30 вересня 1999 року, на ім`я « ОСОБА_1 ».

Із копії довідки №-11/-2285 від 26.10.2016, виданої начальником Галицького РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області Кусько Р.В., вбачається ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Вроцлав Республіка Польща, була документована паспортом старого взірця серії НОМЕР_3 , виданого Ленінським РВ ЛМУ України у Львівській області 09.08.1988 року. Згідно форми №1 прізвище вказаної громадянки зазначено на російській мові « ОСОБА_1 ».

З довідки №3293 від 28.10.2016 року, виданої начальником Шевченківського РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області Карпин І.М. вбачається, що згідно заяви про видачу паспорта громадянина України (ф-1) «правильне написання прізвища вважати ОСОБА_9 ».

З копії свідоцтва на право власності на квартиру (будинок) від 08.12.1998 року, виданого згідно з розпорядженням (наказом) №694, вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_7 та членам його сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Тобто, прізвище позивачки в свідоцтві про право власності на квартиру не збігається з прізвищем, зазначеним у її паспорті.

Як вбачається зі змісту заяви, встановлення факту належності ОСОБА_1 правовстановлюючого документа, а саме свідоцтва про право власності на квартиру, необхідне позивачці для підтвердження належності їй права на частку у квартирі.

Відповідно до ст. 315 ЦК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення, у тому числі, відповідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факт належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року судам роз`яснено, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині встановлення факту належності позивачці правовстановлюючого документа, а саме, свідоцтва про право власності на квартиру, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що встановлення цього факту має для позивачки юридичне значення, оскільки розбіжності у прізвищі позивачки, зазначені у паспорті і у свідоцтві про право власності на квартиру, викликають сумніви належності саме їй частки у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в частині визначення ідеальних часток, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно з ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох і більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_7 та члени його сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 отримали на праві спільної сумісної власності житло шляхом приватизації - квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджено свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) № НОМЕР_1 від 08 грудня 1998 року, виданим на підставі розпорядження від 08 грудня 1998 року №694. Право власності зареєстроване ЛОДКБТІ та ЕО на підставі свідоцтва про право власності і записане у реєстрову книгу за № НОМЕР_4 .

Частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, судом першої інстанції не встановлено, що між сторонами існує спір щодо рівності їх часток у праві спільної сумісної власності на квартиру, отриману ними в результаті її приватизації з державного житлового фонду.

Як встановлено судом першої інстанції, до моменту смерті ОСОБА_7 , кожному з п`яти співвласників квартири, яка перебувала в спільній сумісній власності, в тому числі і позивачки, належала ідеальна частка, що відповідала 1/5 частки, що сторонами не заперечувалося.

Отже, у зв`язку встановленим фактом належності ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № НОМЕР_1 від 08 грудня 1998 року, а також відсутністю заперечень відповідачів щодо визначення ідеальних часток на квартиру АДРЕСА_1 , встановивши, що кожному з п`яти співвласників квартири, яка перебувала в спільній сумісній власності, в тому числі і позивачки, належала ідеальна частка, що відповідала 1/5, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог і в цій частині позову.

Відповідно до ч.2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , які фактично зводяться до порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо неналежного повідомлення відповідачів про розгляд справи, що призвело, на думку апелянта, до неможливості їх участі в судовому засіданні і позбавило їх права надавати пояснення суду, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки представник апелянта був присутнім в судовому засіданні 24.02.2021 року, належним чином був повідомлений про судове засідання, призначене на 29.03.2021 року, в якому ухвалювалося оскаржуване рішення суду, що підтверджується повідомленням з підписом ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 .

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів доходить висновку, що мотиви апеляційної скарги про те, що суд заслухав справу без з`ясування причин неявки ОСОБА_3 , а ОСОБА_6 взагалі належним чином не повідомив про час та місце розгляду справи, є голослівними та такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

А відтак, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для скасування законного та обгрунтованого рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України , § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.10.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.