Постанова

Іменем України

19 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 628/1475/19

провадження № 61-7554св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Грушівська сільська рада Куп`янського району Харківської області, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області,

третя особа - Приватне підприємство «Регіонземпроект»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Грушівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, третя особа - Приватне підприємство «Регіонземпроект», про поновлення порушеного права користування земельною ділянкою шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, визнання недійсною технічної документації із землеустрою, визнання недійсним рішення сільської ради, зобов`язання скасування державної реєстрації земельної ділянки шляхом закриття поземної книги із скасуванням кадастрового номеру

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 08 грудня 2020 року у складі судді Волчек О. О. та постанову Харківського апеляційного суду від 23 березня 2021 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, уточнивши свої позовні вимоги, просив поновити йому право користування земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушеного права, відповідно до плану земельної ділянки з технічного паспорту на будинок, а саме: перенесення межі на 1,80 м від існуючої межі по довжині 65 м;

визнати недійсною технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 на АДРЕСА_2 , виготовленої на підставі договору від 01 липня 2019 року № 010701;

визнати недійсним рішення Грушівської сільської ради Куп`янського району Харківської області (далі - Грушівська сільська рада) від 17 вересня 2019 року № 61-VІІ «Про безоплатну передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 »;

зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Харківській області (далі - ГУ Держгеокадастру) скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,2114 га, кадастровий номер :00:002:0088, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 шляхом закриття поземної книги із скасуванням кадастрового номеру.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу будинку від 19 квітня 1977 року він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Разом з правовстановлюючими документами на будинок він отримав технічний паспорт, в якому зазначено всі характеристики будинку та земельної ділянки, на якій він розташований. На момент придбання житлового будинку земельна ділянка, знаходилась в користуванні попередніх власників цього будинку. Згідно з планом земельної ділянки з технічного паспорту на житловий будинок, він знаходиться на земельній ділянці загальною площею 1 500 кв. м. На плані земельної ділянки добре видно відстані від крайніх меж до межових знаків. Однак, на цей час межа його земельної ділянки порушена землекористувачем сусідньої земельної ділянки під будинком АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 , яка здійснила часткове захоплення його земельної ділянки, здійснює незаконне будівництво, внаслідок чого він позбавлений можливості використовувати цю земельну ділянку за її цільовим призначенням.

Своїми діями ОСОБА_2 порушує правила добросусідства. З метою досудового врегулювання спору він неодноразово звертався де відповідних органів для поновлення порушеного права та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, але, як зазначає позивач, такі дії були безрезультатними. У зв`язку з цим просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Куп`янський міськрайонний суд Харківської області рішенням від 08 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є недоведеними. При цьому суд виходив з того, що оскаржуване рішення Грушівської сільської ради від 17 вересня 2019 року № 61-VІІ прийнято згідно з вимогами чинного на той час законодавства. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині поновлення порушеного права, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсною технічної документації із землеустрою та визнання недійсним рішення сільської ради є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Також суд виходив з того, що ОСОБА_1 не довів, які саме його права порушено державною реєстрацією земельної ділянки за ОСОБА_2 , в чому полягає його порушене право та яким чином скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі відновить його права. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що заявлені вимоги позивача щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки, шляхом закриття поземної книги із скасуванням кадастрового номеру є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Харківський апеляційний суд постановою від 23 березня 2021 року рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 08 грудня 2020 року залишив без змін.

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У квітні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 08 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 березня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Підставою касаційного оскарження зазначив відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що виділення ОСОБА_2 земельної ділянки, з урахуванням існуючих огорож (парканів), порушує право позивача на отримання ним в порядку приватизації земельної ділянки, у розмірі та конфігурації, якою він користувався до порушення його прав з боку ОСОБА_2 . При цьому суди не врахували, що ОСОБА_1 не підписував акт погодження меж земельної ділянки відповідачці. Також скарга містить доводи про те, що висновки судів попередніх інстанцій не відповідають обставинам справи.

У червні 2021 року ГУ Держгеокадастру подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки ці судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам. При цьому зазначило, що воно є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки розпорядником спірної земельної ділянки є сільська рада, яка оспорюваним рішенням передала земельну ділянку у власність.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

03 червня 2021 року справа № 628/1475/19 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі продажу від 19 квітня 1977 року. Цей будинок розташований на присадибній ділянці розміром 0,18 га.

Позивач не заперечує, що набувши право власності на житловий будинок

АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 .

Рішенням Грушівської сільської ради від 17 вересня 2019 року № 61-VII затверджено технічну документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на земельну ділянку площею 0,2114 га, кадастровий номер :00:002:0088 за адресою: АДРЕСА_2 та передано ОСОБА_2 вказану земельну ділянку безоплатно у власність.

У акті обстеження земельних ділянок, що знаходяться у користуванні ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , складеного 18 березня 2019 року комісією Грушівської сільської ради у складі секретаря ОСОБА_4 та інспектора ОСОБА_5 в присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зазначене такі обставини.

Під час обстеження комісією встановлено, що домоволодіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по двору розділені парканом (частково із металевої сітки, частково з дерев`яного штахетника), який розміщений на забетонованій основі. Паркан побудовано ОСОБА_1 , але він наполягає на тому, що саме цим парканом порушено межі його земельної ділянки. Вздовж городу земельні ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частково розділені парканом із шиферу (4 шиферини), який встановлений ОСОБА_3 після встановлення паркану ОСОБА_1 вздовж двору практично по одній межовій лінії (зміщений на 10 сантиметрів ближче до домоволодіння ОСОБА_2 ); далі город розділено за фактичним використанням земельних ділянок. Житловий будинок, який належить ОСОБА_2 , знаходиться на відстані двох метрів від паркану, встановленого ОСОБА_1 . Також у цьому акті вказано, що, зважаючи на давній межовий спір між власниками домоволодіння і наявність в сільській раді матеріалів з його розгляду комісія встановила, що він існував на час обстеження земельних ділянок та встановлення межових знаків (паркани встановлені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ). За дозволом про встановлення паркану по межі із земельною ділянкою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зверталася до сільської ради ще в 2000 році. 14 березня 2000 року виконавчий комітет сільської ради прийняв рішення про надання такого дозволу, 11 квітня 2000 року цей дозвіл було схвалено архітектором. Після проведеного обстеження комісія дійшла висновку, що сільська рада немає можливості встановити факт порушення межі сусідкою ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , так як розподіл між земельними ділянками склався давно, землекористувачі користуються земельними ділянками з існуючою на сьогодні межею вже протягом багатьох років і не мають технічної документації, розробленої землевпорядною організацією, на підставі якої було б можливим встановити дійсні межі між вказаними у заяві ОСОБА_1 ділянками. Згідно з рекомендаціями комісії, які зазначені у акті, заінтересованій особі рекомендовано звернутися до землевпорядної організації з питанням про замовлення та виготовлення в землевпорядній організації технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

З акта обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , складеного комісією у складі секретаря ОСОБА_4 та інспектора ОСОБА_5 Грушівської сільської ради 05 липня 2019 року відомо, що землекористувачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 користуються земельними ділянками на АДРЕСА_2 та 121 відповідно, які межують між собою згідно з фактично встановленою протягом багатьох років межі, і ця межа відповідає абрису земельної ділянки АДРЕСА_2 .

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 23 серпня 2018 року у справі № 628/677/18 задоволено позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Землевпорядник» (далі - ТОВ «Землевпорядник»), Грушівської сільської ради, третя особа - ГУ Держгеокадастру у Харківській області про визнання договору підряду недійсним, скасування рішення сільської ради, визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельну ділянку та стягнення коштів. Визнано недійсними договір від 06 травня 2004 року № 60, укладений між ТОВ «Землевпорядник» та ОСОБА_1 на розроблення технічної документації та протокол № 1 до нього. Визнано недійсним рішення народних депутатів Грушівської сільської ради від 30 березня 1994 року «Про безкоштовну передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам» в частині передання земельної ділянки ОСОБА_1 . Визнано недійсним державний акт від 28 вересня 2005 року серії ЯБ № 214429, виданий на підставі рішення Грушівської сільської ради від 30 березня 1994 року, на ім`я ОСОБА_1 , на право власності на земельну ділянку площею 0,050 га, кадастровий номер :00:002:0022, яка розташована на АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування, договорів оренди землі за № 02. Визнано недійсним державний акт від 28 вересня 2005 року серії ЯБ № 214428, виданий на підставі рішення Грушівської сільської ради від 30 березня 1994 року на ім`я ОСОБА_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га кадастровий номер :00:002:0021, яка розташована на АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування, договорів оренди землі за № 01.

З ухвали про роз`яснення вказаного рішення суду встановлено, що 04 грудня 2008 року право власності ОСОБА_1 на земельні ділянки було припинено, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Із заяви Грушівської сільської ради від 18 листопада 2019 року відомо, що ОСОБА_1 користується земельною ділянкою, що знаходиться у комунальній власності сільської ради і на праві власності позивачу не належить.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначив про порушення його прав унаслідок передання Грушівською сільською радою у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2114 га. Також вказував, що межа його земельної ділянки порушена землекористувачем сусідньої земельної ОСОБА_2 , яка здійснила часткове захоплення його земельної ділянки, здійснює незаконне будівництво, внаслідок чого він позбавлений можливості використовувати цю земельну ділянку за її цільовим призначенням.

Відповідно до статті 81 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У спірних правовідносинах предметом доказування є наявність або відсутність встановлення факту порушення оспорюваними рішенням органу місцевого самоврядування прав ОСОБА_1 як власника житлового будинку на АДРЕСА_2 та користувача земельної ділянки необхідної для обслуговування цього будинку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивач не надав будь-яких належних і допустимих доказів виділення йому в натурі земельної ділянки, на якій розташовано належне йому домоволодіння, встановлення меж земельної ділянки, оформлення технічної документації. Водночас у технічній документації із землеустрою на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_2 , встановлені її межі на місцевості в натурі, їх місце розташування визначається чітко, в системі графічних координат, земельна ділянка має кадастровий номер, а з наданих ОСОБА_1 документів видно, що технічна документація на земельну ділянку на АДРЕСА_2 дотепер ним так і не була оформлена, земельна ділянка не сформована. Таким чином, у зв`язку з відсутністю технічної документації на земельну ділянку її межі і досі не визначені та не погоджені.

Враховуючи зазначене суди дійшли висновку про те, що оскаржуване рішення Грушівської сільської ради від 17 вересня 2019 року № 61-VІІ, яким затверджено технічну документацію та передано спірну земельну ділянку у власність ОСОБА_2 прийнято згідно з вимогами чинного на той час законодавства.

Оскільки вимоги позову про поновлення порушеного права користування земельною ділянкою шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, визнання недійсною технічної документації із землеустрою, зобов`язання скасування державної реєстрації земельної ділянки шляхом закриття поземної книги із скасуванням кадастрового номеру є похідними від вимоги про визнання недійсним рішення сільської ради суди попередньої інстанції дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позову в повному обсязі.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність позовних вимог, оскільки позивач не довів факту того, що при переданні у власність ОСОБА_2 земельної ділянки були порушені його права як суміжного користувача земельної ділянки.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами того, що ОСОБА_1 не підписував акт погодження меж земельної ділянки відповідачці не заслуговують на увагу, оскільки у правових висновках, викладених Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), зазначено, що підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 08 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко
М. Ю. Тітов