Провадження № 2/641/213/2021 Справа № 641/3539/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року Комінтернівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді- Колодяжної І.М.

при секретарі - Воробйової А.І.

справа №641/3539/20

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Комінтернівського районного суду м. Харкова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «Атлантіс» про стягнення суми ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, з урахуванням його уточнень, в якому просить стягнути з відповідача :

- заборгованість по заробітній платі у розмірі 522,12 грн.

- середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 104859,30 грн.

- компенсацію по втраті частини заробітної плати у зв,язку із порушенням строків її виплати в сумі 1502,66 грн.

- грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки у розмірі 680,68 грн.

- добові за час перебування у відрядженні у розмірі 8850 грн.

- компенсацію за зношування власного автомобіля 21 000 грн.

- судові витрати .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 16.02.2009 року по 18.04.2010 року позивач працював у ТОВ «Атлантіс» на посаді торгівельного агенту на складі оптової торгівлі алкогольними напоями м. Харків. На час звільнення у відповідача перед позивачем існувала заборгованість по заробітній платі за весь період роботи. При звільненні повний розрахунок по заробітній платі у розмірі 522,12 грн. з позивачем не був проведений . Робота,яку виконував позивач була пов,язана із службовим відрядженням ,як торгівельний агент п,ять днів на тиждень він їздив у службові відрядження по Харківській області , проживаючи при цьому у готелях у м. Ізюм та Балаклея. Загалом у службових відрядження він був 265 днів. При цьому він використовував за домовленістю з відповідачем свій власний автомобіль ВАЗ 21061 , д.рн. НОМЕР_1 . При цьому було узгоджено розмір амортизації за зношування власного автомобіля в розмірі 1500 грн. на місяць. Виходячи з цього позивач повинен був отримати компенсацію за зношування автомобіля за весь час періоду в розмірі 21 000 грн. Позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 104859,30 грн.; компенсація по втраті частини заробітної плати у зв,язку із порушенням строків її виплати в сумі 1502,66 грн. ;грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки у розмірі 680,68 грн., добові за час перебування у відрядженні у розмірі 8850 грн., компенсація за зношування власного автомобіля 21 000 грн.

Ухвалою судді від 18 травня 2020 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 11 червня 2020 року заяву позивача про звільнення від сплати судового збору залишено без задоволення .

11 червня 2020 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження .

05 листопада 2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву , в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі , посилаючись на те, що на підприємстві не діяла жодна «каса взаємодопомоги» , а відрахування заробітної плати здійснювалися виключно в межах ст. 26 Закону України «Про оплату праці» .Позивачем не надано жодного доказу щодо не виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки , у зв,язку з тим, що відповідно до наказу від 08.04.2010 року видано наказ щодо нарахування та виплату позивачу за невикористану відпустку за відпрацьований час з 16.02.2009 року по 08.04.2010 року -28 календарних днів . Позивачем також не надано будь-яких доказів перебування ним у службових відрядження та підтверджуючих документів останнім не надано . Щодо компенсації за зношування автомобіля , позивачем не надано первинних документів , які підтверджують укладання двосторонньої угоди між працівником та роботодавцем , фактичне використання транспортного засобу в господарській діяльності та понесені працівником витрати . Крім того , позивачем до матеріалів справи навіть не долучені докази , що підтверджують право власності на транспортний засіб. Щодо стягнення заробітної плати зазначив, що відповідно до форми ОК-5 за 2010 рік заробітна плата для нарахування становила 889,97 грн. , нарахування збору на обов,язкове державне пенсійне страхування складало 8 днів та було сплачено товариством в повному обсязі.

Ухвалою суду від 16 грудня 2020 року клопотання представника позивача про витребування доказів та виклик та допит свідків задоволено.

12 січня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив , в якому представник відповідача зазначив, що або відповідач не подав до суду існуючі належні докази на користь виплати заробітної плати позивачу, , або він їх знищів всупереч вимогам законодавства. Таким чином , відповідач не спростовував доводи позивача , а намагається уникнути надання до суду документів , які безпосередньо підтверджують факт виплати заробітної плати в певному розмірі і збереження яких має бути безпосередньо забезпечено відповідачем впродовж 75 років з моменту звільнення позивача.

Ухвалою суду від 26 січня 2021 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити .

Представник відповідача у судове засідання не з,явився.

Суд, вислухавши вступне слово позивача та його представника, допитавши свідків, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та такими, що випливають з трудових відносин, урегульовані положеннями ЦК України та КЗпП України.

Судом встановлено, що позивач у період з 16.02.2009 по 08.04.2010 року працював на посаді торгівельного агенту у ТОВ «Атлантіс» , звільнений на підставі наказу №114 від 08.04.2010 року за власним бажанням.

З форми ОК-5 індивідуальних відомостей про застраховану особу позивача ОСОБА_1 вбачається, що в період з лютого 2009 року по квітень 2010 року він отримував нарахування від ТОВ «Атлантіс» .

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль ВАЗ 21061 , д.р.н. НОМЕР_1 .

Відповідно до акту ТОВ «Атлантіс» від 16.01.2017 року про вилучення для знищення документів , не внесених до Національного архіву фонду України , вилучені для знищення як такі , що не мають культурної цінності та втратили практичне значення документи , в тому числі посвідчення відрядження , журнали обліку посвідчень про відрядження , банківські документи , авансові звіти з додатками до них .

Згідно копії журналу ордеру ТОВ «Атлантіс» позивачу ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за період з 01.02.2009 року по 30.04.2010 року в загальному розмірі 10442,47 грн.

Як вбачається з копії довідки наданої ТОВ «Атлантіс» від 24.07..2020 року за №2758 на підприємстві в період з 16.02.2009 року по 08.04.2010 року не діяла жодна «каса взаємодопомоги» , а відрахування з заробітної плати здійснювалися виключно в межах ст. 26 ЗУ «Про оплату праці» .

Зі змісту відповіді наданої на виконання ухвали суду від 16.12.2020 року ДП «Балаклійський ремонтний завод» вбачається, що згідно акту №1 від 23.01.2015 року «Про вилучення для знищення документів , не внесених до Національного архівного фонду» документи щодо проживання та реєстрацію осіб у готелі «Зірка» за період з 16.02.2009 року по 18.04.2010 року знищені.

Відповідно до відповіді наданої на виконання ухвали суду від 26.01.2021 року ТОВ «Атлантіс» повідомило, що запитувані документи (розрахунково-платіжні відомості (особові рахунки) або відомості на виплату грошей (авансу, заробітної плати тощо) щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з лютого 2009 року до квітня 2010 року; довідка про нараховані та виплачені доходи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з лютого 2009 року до квітня 2010 року та окремо зазначити відомості про середній заробіток; відомості у вільній формі про періоди, в які ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надавалась щорічна відпустка, ; відомості у вільній формі про періоди, в які ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було направлено у службові відрядження, з зазначенням про виплачені добові за періоди відряджень) знищені .

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 2 Кодексу законів про працю України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпПУкраїни, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з положеннями ст. 2 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі ст. 115 КЗпП України, заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів.

Допитаний в судовому засідання позивач , в якості свідка ОСОБА_1 підтвердив обставини викладені в позовній заяві.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив , що працював у ТОВ «Атлантіс» торгівельним представником по місту з 2008 (2009) року по 2011 рік. ОСОБА_1 в той період працював торгівельним представником по Харківській області .Свідок після звільнення позивача , також звільнився з підприємства через один рік. У них існувала «каса взаємодопомоги» , з заробітної плати утримувалось 5% від заробітної плати з кожного торгівельного представника , але це документально не підтверджено. Торгівельних представників на підприємстві працювало близько 15 осіб. Вона створювалась для «підстрахування» , якщо хтось з торгівельних представників скоїть крадіжку грошових коштів , то ці кошти підуть для покриття недостачі . Заробітну плату торгівельні представники отримували вже з утриманням 5 %, але при звільненні свідок ці кошти не отримав.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона з 2006 року є власником готелю « ІНФОРМАЦІЯ_2 » , який знаходиться в АДРЕСА_1 ,сам готель почав працювати з кінця 2008 року . З позивачем свідок познайомилася з приводу поставок алкоголю в кафе,яке знаходиться на території готелю . Позивач був постійним клієнтом готелю на протязі року , він брав замовлення і проживав кожної неділі по двоє суток в готелі . Орієнтовно це було початок 2009-2010 року . Документи , щодо проживання позивача у готелі свідок не зберігала .

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Згідно положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позивачем до суду не не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог , тому суд відмовляє позивачеві в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 12, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Атлантіс» про стягнення суми - відмовити .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Атлантіс», код 30012937, Дніпропетровська область , м. Синельникове , вул. Космічна, 1.

Повний текст судового рішення складено 21 жовтня 2021 року.

Суддя: І. М. Колодяжна