Справа № 243/7816/21
Провадження № 2/243/2318/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2021 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді - Агеєвої О.В.

за участю секретаря судового засідання - Поваляєвої Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 12 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернулась ОСОБА_3 з позовною заявою до ОСОБА_4 , Миколаївської міської ради Донецької області, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що її чоловікові ОСОБА_5 на праві власності належав житловий будинок з господарськими і побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , позначеного в технічному паспорті літ. А-1, загальною площею 73,8 кв.м, житловою площею 32,5 кв.м, гаражу сараю - Б, сараю - В, Г, погрібу- Д, вбиральні Е, споруд №1, №2. Вказаний будинок належав йому на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.1985 та запису в по господарській книзі Малинівської сільської ради.

ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік помер, а після його смерті спадщину у встановленому законом порядку прийняла вона та їх син - ОСОБА_6 , однак чоловік за життя не зареєстрував своє право власності на цей будинок і не отримав правовстановлюючий документ, у зв`язку з чим постановою нотаріусу їй відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину.

За матеріалами технічної інвентаризації проведеної станом на сьогоднішній день новий житловий будинок на цій земельній ділянці побудований до 05 серпня 1992 року і він повністю готовий до експлуатації. Відповідно до п. 3.2 Інструкції про порядок проведення інвентаризації об`єктів нерухомого майна, така будівля не є самовільним і не потребує введенню в експлуатацію і за цими нормами будинок вважається готовим на 100 %. При цьому побудовані до цього часу будинки вважаються прийнятими в експлуатацію у разі наявності на них технічного паспорту.

Позивач фактично успадкувала вказане майно і не може оформити спадщину виключно з тієї причини, що на новий будинок не зареєстровано право власності, є всі підстави для визнання судом права власності на вказаний будинок за нею.

Тому, після уточнення позовних вимог, просить суд, визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок з господарськими і побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається відповідно до технічного паспорту із житлового будинку А-1 загальною площею 73,8 кв.м., житловою площею 32,5кв.м., гаражу-сараю Б, сараю В, сараю Г, погребу Д, вбиральні Е, споруд №1, № 2.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 та її представник - адвокат Фальченко І.В. не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, проте надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності.

В судове засідання представник відповідача - Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області, не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій не заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

В судове засідання відповідач ОСОБА_6 не з`явився, однак до суду надав нотаріально засвідчену заяву, в якій просив суд справу розглянути у його відсутності, а також зазначив, що не заперечує проти поділу спадкового майна таким чином, щоб за ОСОБА_3 було визнано право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 26 липня 2021 року витребувано з Другої Слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області копію спадкової справи, яка заведена після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Відповідно до копії Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 10 листопада 2010 року Виконавчим комітетом Малинівської сільської ради Слов`янського району Донецької області, ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Малинівка Слов`янського району Донецької області, про що реєстраційним органом зроблено відповідний актовий запис № 20.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є чоловіком та дружиною, вказані обставини підтверджені Свідоцтвом про укладення шлюбу.

За копією Технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , вказаний об`єкт нерухомості складається з: житлового будинку А-1 загальною площею 73,8 кв.м., житловою площею 32,5 кв.м., гаражу-сараю Б, сараю В, сараю Г, погребу Д, вбиральні Е, спорудами № 1, № 2.

Спадщина вважається належною спадкоємцю з часу її прийняття.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

Згідно до п.3.1 Постанови Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» «Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину.

Відповідно до ч.1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку.

Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця».

Спадкова справа № 94/2011 після смерті ОСОБА_5 заведена державним нотаріусом Другої слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області Грецькою Т.П. за заявою ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

Згідно зі ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними; спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них; спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 367 ЦК України,статті 1278 ЦК України та вказано, що якщо спадкодавець склав заповіт і в ньому не зазначив частки спадкоємців, вони вважаються рівними. Навпаки, якщо заповідач розподілив спадщину між спадкоємцями в нерівних частках, то кожний має право саме на ту частку, яку вказав спадкодавець. За відсутності заповіту частки кожного спадкоємця в спадщині визнаються рівними. Відступ від цього принципу можливий за домовленістю спадкоємців між собою (стаття 1267 ЦК України). Спадщина належить спадкоємцям, які прийняли її на праві спільної часткової власності (частина четверта статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються правила передбачені в главі 26 ЦК України, які регулюють відносини спільної часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ провадиться в судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Вирішення судового спору щодо поділу спадкового майна не залежить від отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину. Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Слід враховувати також те, що спадщина належить спадкоємцям з часу її відкриття (ч.5 ст.1268 ЦКУ), частки у спадщині є рівними, якщо спадкодавець не встановив інше заповітом, і недотримання цього принципу можливе за домовленістю спадкоємців (ст.1267 ЦКУ) шляхом укладення між ними відповідного договору про зміну розміру часток.

Отже, спадкоємці є співвласниками, а питання спільної часткової власності регулюються ст.ст. 364-367 ЦКУ (порядок поділу майна, виділу в натурі). Також, ст. 6 ЦКУ надає право сторонам укладати договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає його загальним засадам або відступати від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Враховуючи логіку побудови нормативного акту та наданих спадкоємцям можливостей після прийняття спадщини визначитися зі своїми правами і врегулювати їх відповідними договорами, договір про поділ спадщини повинен укладатися до видачі свідоцтва про право на спадщину.

На користь цієї версії діючий Закон України «Про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень». За цим Законом нотаріус проводить державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно за спадкоємцем (який вже стає на цей момент власником) підчас вчинення нотаріальної дії. Якщо на підставі свідоцтва про право на спадщину за спадкоємцем буде одразу зареєстроване право власності - то ні про який поділ спадщини мова не йтиме, бо це власник майна і діють інші правовідносини щодо розпорядження ним.

Тому, після збігу шестимісячного строку, коли визначений круг спадкоємців і визначено їх бажання на виділ певного майна у спадок, але до видачі свідоцтва про право на спадщину, спадкоємці укладають договір про поділ спадщини.

На підставі цього договору нотаріус видає свідоцтво про право на спадщину. Форма такого свідоцтва відсутня в Правилах ведення нотаріального діловодства, але ці Правила (пп. 6.19) надають право нотаріусу скомбінувати таку форму свідоцтва і зазначити в свідоцтві про факт укладення договору про поділ майна.

Після видачі такого свідоцтва нотаріус реєструє право власності на те майно, яке забажав отримати у власність кожен спадкоємець.

Законодавець передбачив також форму такого договору. Вона повинна бути письмовою і договір підлягає нотаріальному посвідченню, якщо до складу майна входить нерухомість або транспортні засоби. За місцем архівного зберігання - це «інший договір». Примірник, викладений на спеціальному нотаріальному бланку додається до спадкової справи і на його підставі нотаріус видає свідоцтво про право на спадщину. До примірників свідоцтв цей договір не долучається.

Крім того, якщо після видачі свідоцтва на майно, що було поділено договором, виявиться ще інше майно, це не завадить спадкоємцям отримати свідоцтво про право на спадщину на цю спадщину у рівних частках, або, якщо це буде не одне майно, - укласти договір про його поділ додатково.

При укладенні такого договору може виявитися, що майно, отримане кожним спадкоємцем не є рівноцінним. Спадкоємці мають право визначитися у договорі про грошову компенсацію, але компенсація не може замінювати отримання майна у спадщину. Це вже буде відчуженням, а не поділом спадщини. Слід в таких випадках також не забути про витребування згоди другого з подружжя спадкоємця, який надає грошову компенсацію.

Інформаційним листом від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 Вищій спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ також підтвердив право спадкоємців врегулювати свої правовідносини шляхом укладення договорів про поділ спадкового майна при відсутності між ними спору за спеціальними нормами щодо поділу спадкового майна (ст. ст. 1278, 1279 ЦКУ) і це також узгоджується зі ст. 6, 627 ЦКУ.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 , прийшли до згоди про поділ спадкового майна, однак посвідчити такий договір нотаріально вони не можуть оскільки на спірний будинок спадкодавцем не зареєстровано право власності, однак відповідачем ОСОБА_4 до суду надано нотаріально посвідчену заяву, в якій він просить суд розподілити спільне майно таким чином, що спірний житловий будинок переходить у приватну власність позивача ОСОБА_3 , що відповідає вимогам ст.1267 ЦК України.

Суд враховує, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Проте, у встановленому нотаріальному порядку позивач не може оформити право власності на житловий будинок під АДРЕСА_1 , оскільки відсутній документ, який посвідчує право власності на ім`я спадкодавця на вказаний житловий будинок, а саме будинок зареєстровано у погосподарській книзі, однак не зареєстровано в КП БТІ.

У зв`язку з цим, 07 квітня 2021 року, державним нотаріусом Другої слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області Грецькою Т.П., ОСОБА_3 було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на житловий будинок під АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що спадкоємцем не надано правовстановлюючій документ на будинок.

Відповідно до Інформаційного листа ВССУ від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» п.3.1 при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року. Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутаті; трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежать від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарськ книги місцевих рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється і Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985- 1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічно інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Таким чином відповідно до вказаного інформаційного листа наявність запису у погосподарській книзі або реєстрація договору в селищній раді свідчить про виникнення права власності на цей будинок відповідно до діючого на той час законодавства, тому вважає, що зараз є всі підстави для визнання за ним права власності на вказане спадкове майно.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини може мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

Вказане також підтверджене і роз`ясненнями, наданими у п. 1 Узагальненої судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язки спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (а.с.1299 ЦК України).

Захист прав громадян та юридичних осіб на нерухоме майно, здійснюється відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, шляхом визнання прав.

Відповідно до 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Відповідно до п. 3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 оскільки спір про визнання права власності на нерухоме майно - є спором про спадкування, належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності відповідна територіальна громада.

Умови для отримання Свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі в позивача немає, тому, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» його вимога про визнання права на спадщину підлягає судовому розгляду.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Відповідно до п. 3.3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_5 за законом.

Однак її право не визнається, що є, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», правовою підставою звернення до суду, відповідно до вимог ст. 392 ЦК України.

Умов для отримання Свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі у позивача немає, тому, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» його вимога про визнання права на спадщину підлягає судовому розгляду та підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Враховуючи вищенаведене, суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 328, 1216, 1218, 1225, 1268, 1296 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст. ст.10,12,13,76,81,89,200,263-265,354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області, про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на житловий будинок з господарськими і побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається відповідно до технічного паспорту із житлового будинку А-1 загальною площею 73,8 кв.м., житловою площею 32,5 кв.м., гаражу-сараю Б, сараю В, сараю Г, погребу Д, вбиральні Е, споруд №1, № 2.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду

Донецької області О.В. Агеєва