Постанова

Іменем України

12 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 339/121/20

провадження № 61-6288св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Болехівська центральна міська лікарня»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2020 року у складі судді Головенко О. С. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 березня 2021 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Максюти І. О., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Болехівська центральна міська лікарня» Болехівської міської ради Івано-Франківської області (далі - КНП «Болехівська ЦМЛ») про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що до 03 квітня 2020 року вона працювала на посаді лікаря-стоматолога стоматологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення в КНП «Болехівська центральна міська лікарня».

Наказом директора КНП «Болехівська ЦМЛ» від 03 квітня 2020 року № 66-к її звільнено з роботи, у зв`язку зі скороченням штату і чисельності працівників на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

ОСОБА_1 вважає, що при звільненні відповідачем грубо порушено вимоги Конституції України та КЗпП України, оскільки вона мала переважне право на залишення на роботі в зв`язку з тим, що їй залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку та є лікарем вищої категорії.

Також, на переконання позивача, в порушення вимог статті 43 КЗпП України, її звільнення проведено за відсутності згоди профспілкового комітету організації.

Крім того, 23 січня 2020 року по 05 лютого 2020 року вона проходила підвищення кваліфікації в ДВНЗ «Івано-Франківський національний медичний університет», а з 06 лютого 2020 року по 07 березня 2020 року перебувала у відпустці. Про майбутнє вивільнення ніхто персонально її не повідомляв, а тому, вважає, що її не було належним чином повідомлено про наступне вивільнення, як цього вимагає стаття 492 КЗпП України.

Вказувала, що розірвання трудового договору може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої вона є.

Відповідач, долучивши звернення до голови Івано-Франківської організації профспілки України працівників охорони здоров`я від 05 лютого 2020 року та голові профспілкового комітету Мухопад О., не подав доказів на підтвердження отримання вказаного направлення.

З приводу відмови 10 лютого 2020 року № 24-01-05 Івано-Франківської обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я, то це вказує на те, що членські внески перестали перераховувати не з вини членів профспілки, а за вказівкою відповідача, заяву про вихід з профспілки чи про призупинення перерахування членських внесків вона не писала.

Окрім того, відповідач звернувся до профспілок пізніше, ніж за три місяці до намічуваних звільнень, більше того, належний доказ звернення до первинної профспілкової організації відповідачем в матеріалах справи взагалі відсутній.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд:

- визнати незаконним і скасувати наказ директора КНП «Болехівська ЦМЛ» від 03 квітня 2020 року № 66-к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-стоматолога стоматологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення в КНП «Болехівська ЦМЛ» за пунктом 1 статті 40 КзпП України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря-стоматолога стоматологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення в КНП «Болехівська ЦМЛ» з 06 квітня 2020 року;

- стягнути із КНП «Болехівська ЦМЛ» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 квітня 2020 року по день поновлення на роботі.

Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем дотримано процедуру звільнення позивача з роботи, оскільки встановлено, що у КНП «Болехівська ЦМЛ» дійсно мало місце скорочення штатної чисельності працівників, зокрема скорочено штатну чисельність на 79,0 штатних одиниць, скорочено всі посади стоматологічного кабінету. 06 лютого 2020 року ОСОБА_1 під розписку попереджена про майбутнє звільнення з посади з 04 квітня 2020 року та запропоновано переведення на вакантну посаду сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ», однак позивач не подала заяви про переведення на вакантну посаду. Суд також взяв до уваги, що 05 лютого 2020 року відповідач звернувся із поданням до первинної профспілкової організації Болехівської ЦМЛ та Івано-Франківської обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я для отримання погодження на звільнення працівників лікарні, зокрема ОСОБА_1 та отримав відповідь (лист від 10 лютого 2020 року № 24/01-05) про те, що у зв`язку із тим, що від членів профспілки не надійшло жодної заяви про вступ у первинну профспілкову організацію КНП «Болехівська ЦМЛ», обласний комітет профспілки на підставі пункту 2 статті 72 статуту Професійної спілки працівників охорони здоров`я України приймає рішення про припинення діяльності первинної профспілкової організації Болехівської ЦМЛ, як організаційної структури галузевої профспілки. Також надано відповідь, що звільнення ОСОБА_1 не потребує їх згоди.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції повно та всебічно розглянуто справу, а доводи апелянта це не спростовують.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У квітні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 березня 2021 року у справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов.

Як підставу касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, постановах Верховного Суду від 02 серпня 2018 року у справі № 465/2454/16-ц, від 28 серпня 2019 року у справі № 761/37621/16-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 306/1325/18, від 27 лютого 2019 року у справі № 333/5300/17-ц. Крім того, заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки судами не досліджено зібрані у справі докази.

У касаційній скарзі заявник також зазначає, що:

- 06 лютого 2020 року вона перебувала у відпустці, для того, щоб належним чином повідомити її про майбутнє звільнення, відповідач зобов`язаний був її відкликати з відпустки або направити повідомлення рекомендованим листом із повідомленням про вручення. Проте відповідачем цього не було зроблено, чим порушено порядок повідомлення заявника персонально про наступне вивільнення, як цього вимагає стаття 492 КЗпП України;

- відповідач ввів суд в оману, надавши в перший раз на вимогу ухвали суду першої інстанції від 08 травня 2020 року недостовірну інформацію про наявність вакантних посад. Твердження відповідача, з якими погодилися суди попередніх інстанцій, що вакантна посада лікаря приймального покою заявнику не пропонувалася через те, що її кваліфікація не відповідала вимогам для прийняття на цю посаду, є безпідставними, оскільки вона є лікарем вищої категорії, проходила ряд курсів та навчань. Відповідач мав би створити комісію для здійснення перевірки щодо наявності та відповідності у позивача кваліфікації та досвіду роботи до кваліфікаційних вимог посади лікаря приймального покою, проте цього здійснено не було. Відповідач не повідомляв заявника про наявність вакантних посад, які існували на час її роботи і на день звільнення, і в матеріалах справи така відмова відсутня;

- профспілкові членські внески перестали перераховувати не з вини членів профспілки, а за вказівкою директора КНП «Болехівська ЦМЛ», який не має права втручатися в діяльність профспілки. Болехівська центральна міська лікарня перетворена (шляхом реорганізації), а не ліквідації, на КНП «Болехівська ЦМЛ» на підставі рішення Болехівської міської ради від 20 серпня 2019 року № 08-45/19, проте згідно із довідкою про доходи, виданою відповідачем, профспілкові внески стягувалися із заробітної плати позивача в серпні, вересні, жовтні 2019 року, тобто після реорганізації, чому суди не надали правової оцінки. КНП «Болехівська ЦМЛ» є правонаступником всіх прав та обов`язків Болехівської центральної міської лікарні, станом на день звільнення та на сьогоднішній день первинна профспілкова організація Болехівської центральної міської лікарні, до якої входила позивач, не ліквідована, створювати нову профспілку не було необхідності (слід змінити тільки назву), тому саме вона мала надавати згоду чи обґрунтовану відмову щодо мого звільнення. Проте звільнення позивача відбулося без відповідного погодження із профспілковим комітетом, згода або обґрунтована відмова в наданні згоди якого є обов`язковою;

- лист голові профспілкового комітету не містить посаду, прізвище особи, яка його отримала, що свідчить про відсутність доказів вручення чи квитанції про направлення вказаної заяви голові профспілкового комітет ОСОБА_2 . Відповідач порушив передбачену частиною третьою статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» процедуру та звернувся до профспілок пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень.

У червні 2021 року до Верховного Суду від КНП «Болехівська ЦМЛ» надійшов засобами поштового зв`язку відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якій відповідач, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить відмовити у її задоволенні, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони є законними.

У липні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшло письмове пояснення до її касаційної скарги, надане на відзив відповідача.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2021 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 30 квітня 2021 року) відкрито касаційне провадження у справі (на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України), витребувано матеріали справи № 339/121/20 із Болехівського міського суду Івано-Франківської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2021 року матеріали справи № 339/121/20 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанційустановлено, що ОСОБА_1 здобула спеціальність лікаря-стоматолога у Львівському державному інституті, який закінчила 29 червня 1989 року.

Позивач з 26 липня 1990 року працювала на посаді лікаря-стоматолога, перебуваючи у трудових відносинах із відповідачем, що підтверджується наказом № 22-к по Болехівській ЦМЛ.

Згідно з посвідченням від 22 березня 2013 року позивачу присвоєно вищу категорію лікаря.

Відповідно до рішення Болехівської міської ради «Про припинення діяльності Болехівської ЦМЛ шляхом її перетворення в КНП «Болехівська ЦМЛ» Болехівської міської ради від 20 серпня 2019 року № 08-45/19 припинила свою діяльність Болехівська ЦМЛ та створено КНП «Болехівська ЦМЛ».

01 листопада 2019 року позивача переведено на посаду лікаря-стоматолога консультативно-діагностичного відділення в КНП «Болехівська ЦМЛ».

Відповідно до наказу директора КНП БЦМЛ «Про скорочення чисельності та штату працівників» від 03 лютого 2020 року № 23-к у лікарні скорочено штатну чисельність на 79,0 штатних одиниць, скорочено всі посади стоматологічного кабінету: лікарів-стоматологів, лікарів-стоматологів-терапевтів, сестри медичної зі стоматології та молодшої медичної сестри. Скорочено, зокрема, і посаду лікаря-стоматолога із стоматологічного кабінету, яку займала ОСОБА_1 .

Цим же наказом створено комісію по скороченню працівників, а інспектора з кадрів ОСОБА_3 зобов`язано повідомити працівників про наступне вивільнення у встановленому законом порядку.

На виконання вказаного наказу 06 лютого 2020 року ОСОБА_1 комісією у складі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 попереджено про майбутнє звільнення з посади з 04 квітня 2020 року та запропоновано переведення на вакантну посаду сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ», що підтверджується її підписом із зазначенням дати про ознайомлення.

Вказаний факт позивач оспорювала, подавши заяву про уточнення позовних вимог, посилаючись на те, що вона з 23 січня 2020 року по 05 лютого 2020 року проходила підвищення кваліфікації в ДВНЗ «Івано-Франківський національний медичний університет», а з 06 лютого 2020 року по 07 березня 2020 року перебувала у відпустці, тому ніхто персонально не повідомляв її про майбутнє вивільнення.

Позивачу того ж дня, 06 лютого 2020 року, запропоновано переведення на вакантну посаду сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ».

Після створення КНП «Болехівська ЦМЛ» на підприємстві не створено та не зареєстровано жодного виборчого органу чи профспілкової організації.

У Болехівській ЦМЛ була первинна профспілкова організація, яка з часу припинення діяльності Болехівської ЦМЛ фактично не функціонувала, на її рахунок працівниками лікарні не проводилося відрахувань, але юридично вона не була ліквідована.

Відповідач звернувся 05 лютого 2020 року із поданням до первинної профспілкової організації Болехівської ЦМЛ та Івано-Франківської обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я для отримання погодження на звільнення працівників лікарні, зокрема ОСОБА_1 .

Отримавши таке повідомлення 06 лютого 2020 року головою профспілкового комітету, що підтверджується її підписом, первинна профспілкова організація Болехівської ЦМЛ протягом двох місяців (до часу звільнення позивача) не надала жодної відповіді на вказане подання.

Також встановлено, що позивач була членом виборного профспілкового органу.

Згідно з листом від 10 лютого 2020 року № 24/01-05 Івано-Франківська обласна організація профспілки працівників охорони здоров`я повідомила про те, що у зв`язку із тим, що від членів профспілки не надійшло жодної заяви про вступ у первинну профспілкову організацію КНП «Болехівська ЦМЛ», обласний комітет профспілки на підставі пункту 2 статті 72 статуту Професійної спілки працівників охорони здоров`я України приймає рішення про припинення діяльності первинної профспілкової організації Болехівської ЦМЛ, як організаційної структури галузевої профспілки. Також надано відповідь, що звільнення ОСОБА_1 не потребує їх згоди.

Відповідно до штатного розпису КНП «Болехівська ЦМЛ» станом на 03 лютого 2020 року в лікарні в період з 03 лютого 2020 року до 06 квітня 2020 року були три вакантні посади сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ», які відповідали кваліфікації позивача.

Позивач до дня звільнення (до 06 квітня 2020 року) не подала відповідачу письмову заяву про переведення її на одну з вакантних посад, які їй запропоновано. Інші працівники таким правом скористались, зокрема такі заяви були подані ОСОБА_6 - 26 лютого 2020 року, ОСОБА_7 - 03 квітня 2020 року, ОСОБА_8 - 24 лютого 2020 року. Після звільнення позивача вказані особи згідно з наказом від 06 квітня 2020 року № 90-к переведені на вакантні посади сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ».

Наказом КНП «Болехівська ЦМЛ» від 03 квітня 2020 року № 66-к ОСОБА_1 , лікаря-стоматолога з стоматологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення КНП «Болехівська ЦМЛ», звільнено з 06 квітня 2020 року у зв`язку зі скороченням штату і чисельності працівників.

Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 , яка працює головною медсестрою, пояснила, що була створена комісія у зв`язку із скороченням КНП «Болехівська ЦМЛ», членом якої вона була. Комісія вручала працівникам повідомлення про скорочення, було запропоновано вакантні посади, працівники розписувалися і отримували вказані повідомлення. Крім того, вказала, що 06 лютого 2020 року в складі комісії: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в приймальні директора було вручено таке повідомлення ОСОБА_1 , яка його підписала, поставивши свій підпис, дату.

Свідок ОСОБА_4 , яка працює головним бухгалтером, пояснила, що вона також була у складі комісії, створеної у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників КНП «Болехівська ЦМЛ». ОСОБА_1 було вручено в приймальні у кабінеті головного лікаря (директора) 06 лютого 2020 року повідомлення про звільнення комісією у складі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , де позивач поставила свій особистий підпис. Були два примірники такого повідомлення, один позивач взяла собі, а оригінал - залишився в комісії.

Свідок ОСОБА_3 , яка працює інспектором по кадрах, пояснила, що у лютому місяці 2020 року видано наказ про скорочення штату та повідомлено ОСОБА_1 про те, що її посада підлягає скороченню. Всі працівники були повідомлені про звільнення, в тому числі і ОСОБА_1 , яка засвідчила своїм підписом вказане повідомлення. У повідомленні пропонували ОСОБА_1 посаду медичної сестри приймального покою, однак вона не подала заяву, щоб її перевести на цю посаду.

Крім того вказала, що ОСОБА_1 по 05 лютого 2020 року перебувала на курсах, а з 06 лютого 2020 року - у відпустці. Однак, побачивши ОСОБА_1 , у коридорі лікарні 06 лютого 2020 року, вона запропонувала їй підписати повідомлення про майбутнє звільнення. Дане повідомлення ОСОБА_1 підписала у кабінеті головного лікаря (директора) 06 лютого 2020 року в присутності членів комісії: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Також свідок надала суду другий примірник повідомлення (оригінал), де проставлений особистий підпис ОСОБА_1 .

Ухвалою Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2020 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті явку позивача ОСОБА_1 визнано обов`язковою для дачі особистих пояснень. Позивач в судове засідання для дачі пояснень не з`явилася.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Разом з тим згідно з частиною дев`ятою статті 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим, проте обговорення правомірності такого обґрунтування лежить поза межами компетенції власника або уповноваженого ним органу, а також суду. Власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди профспілкового комітету лише у разі, якщо в рішенні цього виборного органу немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, а не в разі незгоди з наведеним обґрунтуванням.

Згідно з частинами першою-третьою статті 252 КЗпП України працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень. Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Крім того, згідно з частиною третьою статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Отже, статтею 252 КЗпП України та статтею 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» встановлено додаткові, крім передбачених статтею 43 цього Кодексу, гарантії при звільненні з ініціативи роботодавця для працівників, яких обрано до профспілкових органів, і ця норма пов`язує можливість звільнення працівника-члена виборного профспілкового органу з ініціативи роботодавця лише із наявністю попередньої згоди на таке виборного органу, членом якого є вивільнюваний працівник.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що відповідач дотримався процедури звільнення позивача з роботи, оскільки ним було вжито заходів, передбачених статтею 492 КЗПП України щодо працевлаштування позивача, а саме запропоновано позивачу усі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам (професії та спеціальності позивача), які існували на підприємстві протягом усього періоду, як з часу її попередження про звільнення, так й на день звільнення, зокрема посаду сестри медичної приймального відділення, при цьому позивач була обізнана про наявність посади, проте своєї згоди на переведення на запропоновану їй посаду не надала та не вчинила необхідних дій для свого переведення на посаду.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що 06 лютого 2020 року вона перебувала у відпустці, а повідомлення було здійснено не в тому місці, про яке зазначає відповідач (приймальня головного лікаря), не спростовують самого факту повідомлення роботодавця про майбутнє звільнення з 04 квітня 2020 року та пропозицію переведення на вакантну посаду сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ», засвідченого підписом позивача. У суді першої інстанції представник позивача зазначав, що підпис на повідомленні не її (протокол судового засідання від 17 вересня 2020 року: а. с. 122 т. 1), натомість у судовому засіданні від 07 жовтня 2020 року вже зазначав, що підпис її, проте позивач не погоджується із датою його підписання (а. с. 147 т. 1). Від призначення почеркознавчої експертизи, право на яке роз`яснено судом першої інстанції, сторона позивача відмовилась.

Обізнана про наявність вакантної посади сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ» з часу попередження про наступне вивільнення, ОСОБА_1 не подала заяви (згоди) на її переведення на вакантну посаду, що вказує на відмову від запропонованої посади. Суди правильно звернули увагу, що інші працівники (заява ОСОБА_6 від 26 лютого 2020 року, заява ОСОБА_7 від 03 квітня 2020 року, заява ОСОБА_8 від 24 лютого 2020 року) скористались запропонованими КНП «Болехівська ЦМЛ» вакантними посадами та згідно з наказом від 06 квітня 2020 року № 90-к переведені на посади сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ».

Доводи касаційної скарги про те, що заявнику безпідставно не пропонувалась вакантна посада лікаря приймального покою не приймаються, оскільки, як установлено судами, її кваліфікація не відповідала вимогам для прийняття на цю посаду. Твердження позивача про протилежне зводиться до переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Аргументи заявника про те, що звільнення позивача відбулося без відповідного погодження із профспілковим комітетом та відповідач порушив передбачену частиною третьою статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» процедуру були предметом дослідження судами, які надали ї правильну правову оцінку, з якою погоджується колегія суддів. Зокрема, не зважаючи на те, що після створення КНП «Болехівська ЦМЛ» на підприємстві не створено та не зареєстровано жодного виборчого органу чи профспілкової організації, первинна профспілкова організація Болехівської центральної міської лікарні, правонаступником якої є відповідач, не здійснювала діяльності, а на її рахунок працівниками лікарні не проводилося ніяких відрахувань, КНП «Болехівська ЦМЛ» звернулося із відповідним поданням 05 лютого 2020 року до первинної профспілкової організації Болехівської ЦМЛ для отримання погодження на звільнення працівників лікарні, у тому числі позивача, однак профспілкова організація Болехівської ЦМЛ протягом двох місяців (до дати звільнення позивача) не надала жодної відповіді на вказане подання.

Також, зважаючи на те, що позивач була членом виборного профспілкового органу, Івано-Франківською обласною організацією профспілки працівників охорони здоров`я листом від 10 лютого 2020 року у відповідь на відповідне звернення КНП «Болехівська ЦМЛ» повідомлено про те, що у зв`язку із тим, що від членів профспілки не надійшло жодної заяви про вступ у первинну профспілкову організацію КНП «Болехівська ЦМЛ», обласний комітет профспілки на підставі пункту 2 статті 72 статуту професійної спілки працівників охорони здоров`я України приймає рішення про припинення діяльності первинної профспілкової організації Болехівської ЦМЛ, як організаційної структури галузевої профспілки із зазначенням, що звільнення ОСОБА_1 не потребує їх згоди.

Отже, з урахуванням установлених судами фактичних обставин справи, немає підстав вважати, що відповідачем порушено норми КЗпП України в частині обов`язкового отримання згоди профспілкового комітету на звільнення працівника.

Доводи касаційної скарги щодо помилковості доказів відповідача не приймаються, оскільки суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому з огляду на вимоги процесуального закону Верховний Суд не здійснює переоцінку доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Твердження позивача про неправомірне припинення перерахування профспілкових членських внесків за вказівкою директора КНП «Болехівська ЦМЛ» не відноситься до предмету цього спору.

Посилання заявника на неврахування судами правових позицій, викладених у постановахВерховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, постановах Верховного Суду від 02 серпня 2018 року у справі № 465/2454/16-ц, від 28 серпня 2019 року у справі № 761/37621/16-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 306/1325/18, від 27 лютого 2019 року у справі № 333/5300/17-ц, зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи та оцінкою ними доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. Окрім цього, фактичні обставини у перерахованих справах відрізняються від тих, що установлені судами у цій справі, яка переглядається в касаційному порядку. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Наведені у касаційній скарзі позивача доводи є аналогічними із доводами його позовної заяви й апеляційної скарги та були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик