№ 201/9546/19
провадження 2/201/125/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності, встановлення порядку користування спільною частковою власністю і стягнення витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 20 серпня 2019 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_4 визнання права спільної часткової власності, встановлення порядку користування спільною частковою власністю і стягнення витрат, ухвалою суду до участі в справі в якості належних співвідповідачів було притягнуто спадкоємців відповідача ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , але позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві і з представником посилаються на те, що вона з ОСОБА_4 перебували в шлюбі і від цього шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_4 також є повнолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 04 квітня 2007 року ними (подружжям) на спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 . Договір купівлі продажу було посвідчено ОСОБА_5 , приватним нотаріусом ДМНО, 10 липня 2007 року договір було зареєстровано в Реєстрі прав на нерухоме майно. Це житло двокімнатна квартира житловою площею 27.3 кв. м., загальною площею 45.9 кв. м., розташована на 9-му поверсі 10-ти поверхового будинку та складається з: 1-коридор, площею 4.8 кв. м.; 2-житлова кімната, площею 17.1 кв. м., З-житлова кімната, площею 10.2 кв. м.; 4-кухня, площею 7.6. кв. м.; 5-туалет, площею 1.1 кв. м.; 6-ванна, площею 2.1 кв. м.; 7-кладова, площею 0.3 кв. м. І - лоджія, площею 2.7 кв. м.

Згодом в сім`ї почали виникати непорозуміння, були конфлікти, стало питання про розлученням і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2016 року шлюб між ними розірвано. Стосовно порядку і умов виховання та утримання їх дитини вони визначилися, а стосовно поділу майна спірної квартири - вони не визначилися, оскільки вказане майно зареєстроване на відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року по цивільній справі № 201/1630/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користування квартирою шляхом вселення, яке було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 травня 2019 року та набрало чинності, було відмовлено ОСОБА_4 в визнанні за ним права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Було встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності; для позивачки ОСОБА_1 були усунені перешкоди в користуванні - була вселена в спірну квартиру.

Наразі для неї виникла необхідність визначити порядок користування спірною квартирою, оскільки відповідач відмовляється зробити це добровільно, тому вона вимушена звернутись з відповідним позовом.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Будь якого письмового документа між позивачем та відповідачем про визначення розміру часток кожного із співвласників в спірній квартирі - не укладався. Спірна квартира двокімнатна, житловою площею 27.3 кв. м. (дві житлові кімнати площею 17.1 кв. м. та 10.2 кв. м.), загальною площею 45.9 кв. м., розташована на 9-му поверсі 10-ти поверхового будинку . Позивач вважає, що цю квартиру АДРЕСА_1 слід вважати такою що є об`єктом спільної часткової власності та належить їй та відповідачу в рівних частках по 1/ 2 частині; а також спірну квартиру можна розділити лише шляхом виділення кожному із співвласників у володіння та користування окремої житлової кімнати, а усі інші приміщення залишити в загальному користуванні, оскільки двокімнатна квартира вважається неподільною річчю.

Отже, вона не заперечує проти того, щоб був встановлений наступний порядок користування спірною квартирою: у особистому користуванні ОСОБА_1 знаходиться житлова кімната № 3, площею 10.2 кв. м., у особистому користуванні ОСОБА_4 знаходиться житлова кімната № 2, площею 17.1 кв. м., І-лоджія, площею 2.7 кв. м., усі інші приміщення, як то : 1-коридор, площею 4.8 кв. м.; 4-кухня, площею 7.6. кв. м.; 5-туалет, площею 1.1 кв. м.; 6-ванна, площею 2.1 кв. м.; 7-кладова, площею 0.3 кв. м. залишаються у спільному користуванні співвласників - ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Вважає вказане правомірним, оскільки квартира спільна, порушені і його права та закон, оскільки вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернулася до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності на нього, але отримала відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просила фактично визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя вказане майно (квартиру), визнати за позивачем право власності на частину вказаної квартири, визначити порядок користування цим житлом, задовольнивши позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 визнала позов, підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 з представником в зверненні до суду не погодилися з позовом та викладеними в ньому обставинами повністю, оскільки саме на нього батько залишив заповіт на все належне йому майно, в тому числі і на цю квартиру, частки власності позивачкою вказані не вірно, на запропонований позивачкою порядок користування житлом не згоден, позовні вимоги не уточнювалися і не змінювалися, а отже позовні вимоги безпідставні і не доведені, а тому заперечував проти задоволення цього позову і просив в задоволенні позову відмовити.

З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню за наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з ОСОБА_4 перебували в шлюбі і від цього шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_4 також є повнолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 04 квітня 2007 року ними (подружжям) на спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 . Договір купівлі продажу було посвідчено ОСОБА_5 , приватним нотаріусом ДМНО, 10 липня 2007 року договір було зареєстровано в Реєстрі прав на нерухоме майно. Це житло двокімнатна квартира житловою площею 27.3 кв. м., загальною площею 45.9 кв. м., розташована на 9-му поверсі 10-ти поверхового будинку та складається з: 1-коридор, площею 4.8 кв. м.; 2-житлова кімната, площею 17.1 кв. м., З-житлова кімната, площею 10.2 кв. м.; 4-кухня, площею 7.6. кв. м.; 5-туалет, площею 1.1 кв. м.; 6-ванна, площею 2.1 кв. м.; 7-кладова, площею 0.3 кв. м. І - лоджія, площею 2.7 кв. м.

Згодом в сім`ї почали виникати непорозуміння, були конфлікти, стало питання про розлученням і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2016 року шлюб між ними розірвано. Стосовно порядку і умов виховання та утримання їх дитини вони визначилися, а стосовно поділу майна спірної квартири - вони не визначилися, оскільки вказане майно зареєстроване на відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року по цивільній справі № 201/1630/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користування квартирою шляхом вселення, яке було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 травня 2019 року та набрало чинності, було відмовлено ОСОБА_4 в визнанні за ним права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Було встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності; для позивачки ОСОБА_1 були усунені перешкоди в користуванні - була вселена в спірну квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер; за життя 13 лютого 2017 року склав заповіт на все належне йому майно на сина ОСОБА_2 ..

Наразі у позивачки виникла необхідність визначити порядок користування спірною квартирою, оскільки відповідач відмовляється зробити це добровільно, тому вона вимушена звернутись з відповідним позовом.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Будь якого письмового документа між позивачем та відповідачем про визначення розміру часток кожного із співвласників в спірній квартирі - не укладався. Спірна квартира двокімнатна, житловою площею 27.3 кв. м. (дві житлові кімнати площею 17.1 кв. м. та 10.2 кв. м.), загальною площею 45.9 кв. м., розташована на 9-му поверсі 10-ти поверхового будинку. Позивач вважає, що цю квартиру АДРЕСА_1 слід вважати такою що є об`єктом спільної часткової власності та належить їй та відповідачу в рівних частках по 1/ 2 частині; а також спірну квартиру можна розділити лише шляхом виділення кожному із співвласників у володіння та користування окремої житлової кімнати, а усі інші приміщення залишити в загальному користуванні, оскільки двокімнатна квартира вважається неподільною річчю.

Отже, позивачка не заперечує проти того, щоб був встановлений наступний порядок користування спірною квартирою: у особистому користуванні ОСОБА_1 знаходиться житлова кімната № 3, площею 10.2 кв. м., у особистому користуванні ОСОБА_4 знаходиться житлова кімната № 2, площею 17.1 кв. м., І-лоджія, площею 2.7 кв. м., усі інші приміщення, як то : 1-коридор, площею 4.8 кв. м.; 4-кухня, площею 7.6. кв. м.; 5-туалет, площею 1.1 кв. м.; 6-ванна, площею 2.1 кв. м.; 7-кладова, площею 0.3 кв. м. залишаються у спільному користуванні співвласників - ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Вважає вказане правомірним, оскільки квартира спільна, порушені і її права та закон, оскільки вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернулася до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності на нього, але отримала відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Обставини позову підтверджуються також письмовими документами і матеріалами справи. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном позивач вимушений звертатися до суду з цими позовними вимогами. Суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засіданні дійсно встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_1 з ОСОБА_4 перебували в шлюбі і від цього шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_4 також є повнолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 04 квітня 2007 року ними (подружжям) на спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 . Договір купівлі продажу було посвідчено ОСОБА_5 , приватним нотаріусом ДМНО, 10 липня 2007 року договір було зареєстровано в Реєстрі прав на нерухоме майно. Це житло двокімнатна квартира житловою площею 27.3 кв. м., загальною площею 45.9 кв. м., розташована на 9-му поверсі 10-ти поверхового будинку та складається з: 1-коридор, площею 4.8 кв. м.; 2-житлова кімната, площею 17.1 кв. м., З-житлова кімната, площею 10.2 кв. м.; 4-кухня, площею 7.6. кв. м.; 5-туалет, площею 1.1 кв. м.; 6-ванна, площею 2.1 кв. м.; 7-кладова, площею 0.3 кв. м. І - лоджія, площею 2.7 кв. м.

Згодом в сім`ї почали виникати непорозуміння, були конфлікти, стало питання про розлученням і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2016 року шлюб між ними розірвано. Стосовно порядку і умов виховання та утримання їх дитини вони визначилися, а стосовно поділу майна спірної квартири - вони не визначилися, оскільки вказане майно зареєстроване на відповідача.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, вказана квартира придбана у період шлюбу і за спільні кошти сторін, а тому відповідно до ст. 60, 61, 63 СК України, має правовий режим спільного сумісного майна.

Матеріалами справи підтверджується, що спірне майно названа квартира зараз оформлені і знаходяться в володінні бувшого відповідача, чим порушені права позивача та закон.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року по цивільній справі № 201/1630/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користування квартирою шляхом вселення, яке було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 травня 2019 року та набрало чинності, було відмовлено ОСОБА_4 в визнанні за ним права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Було встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності; для позивачки ОСОБА_1 були усунені перешкоди в користуванні - була вселена в спірну квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер; за життя 13 лютого 2017 року склав заповіт на все належне йому майно на сина ОСОБА_2 ..

Наразі у позивачки виникла необхідність визначити порядок користування спірною квартирою, оскільки відповідач відмовляється зробити це добровільно, тому вона вимушена звернутись з відповідним позовом.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Будь якого письмового документа між позивачем та відповідачем про визначення розміру часток кожного із співвласників в спірній квартирі - не укладався. Спірна квартира двокімнатна, житловою площею 27.3 кв. м. (дві житлові кімнати площею 17.1 кв. м. та 10.2 кв. м.), загальною площею 45.9 кв. м., розташована на 9-му поверсі 10-ти поверхового будинку. Позивач вважає, що цю квартиру АДРЕСА_1 слід вважати такою що є об`єктом спільної часткової власності та належить їй та відповідачу в рівних частках по 1/2 частині; а також спірну квартиру можна розділити лише шляхом виділення кожному із співвласників у володіння та користування окремої житлової кімнати, а усі інші приміщення залишити в загальному користуванні, оскільки двокімнатна квартира вважається неподільною річчю.

Отже, позивачка не заперечує проти того, щоб був встановлений наступний порядок користування спірною квартирою: у особистому користуванні ОСОБА_1 знаходиться житлова кімната № 3, площею 10.2 кв. м., у особистому користуванні ОСОБА_4 знаходиться житлова кімната № 2, площею 17.1 кв. м., І-лоджія, площею 2.7 кв. м., усі інші приміщення, як то : 1-коридор, площею 4.8 кв. м.; 4-кухня, площею 7.6. кв. м.; 5-туалет, площею 1.1 кв. м.; 6-ванна, площею 2.1 кв. м.; 7-кладова, площею 0.3 кв. м. залишаються у спільному користуванні співвласників - ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 7. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Таким чином, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року, яке було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 травня 2019 року та набрало чинності, було відмовлено ОСОБА_4 в визнанні за ним права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Було встановлено, що вказана спірна квартира належить ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності; для позивачки ОСОБА_1 були усунені перешкоди в користуванні - була вселена в спірну квартиру.

Тобто вказаним рішенням суду вже встановлено і доведено, що вказана квартира належить ОСОБА_7 і ОСОБА_4 , а отже суд приходить висновку про рівність часток сторін у спірному майні і квартира розподілена та фактично визначено по Ѕ ідеальній частці за кожним з них. Пунктом 30 цієї ж постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Вказане кореспондується і з вимогами ч. 1 ст. 70 СК України: у разі поділу майна, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 ст. 71 СК України).

Також, відповідно до п. 25 даної постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4 та 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Грошової компенсації позивач чи відповідач на депозитний рахунок суду не вносили.

В зв`язку з спільним придбанням квартири на підставі договору купівлі-продажу, відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Дане майно є їх спільно нажитим майном, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ст. 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Цей поділ зафіксований в позовах і уточненнях до них, поясненнях в судовому засіданні.

Згідно ст. 73 СК України встановлено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Статтею 41 Конституції України визначеного кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України при вирішенні спору, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сім`ї.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно вимог про визначення порядку користування спірною квартирою суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що вказана квартира зараз перебуває у спільній частковій власності сторін, інше не визначено домовленістю і фактично не розподілено між сторонами, свідоцтва про право на спадщину не отримані через наявність цієї цивільної справи; право власності сторін визнане і ніким не оспорене. Між сторонами (позивачка і відповідач) немає домовленості стосовно порядку користування спірною квартирою, відбуваються конфлікти, стосунки їх не склалися, вимушено мешкають окремо, відповідач в спірній квартирі вимушено не мешкає.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Об`єкт права власності (спірна квартира) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інакше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Визначення запропонованого позивачем варіанту порядку користування квартирою (спірна квартира двокімнатна, житловою площею 27.3 кв. м. (дві житлові кімнати площею 17.1 кв. м. та 10.2 кв. м.), загальною площею 45.9 кв. м., розташована на 9-му поверсі 10-ти поверхового будинку. Позивач вважає, що цю квартиру АДРЕСА_1 слід вважати такою що є об`єктом спільної часткової власності та належить їй та відповідачу в рівних частках по 1/2 частині; а також спірну квартиру можна розділити лише шляхом виділення кожному із співвласників у володіння та користування окремої житлової кімнати, а усі інші приміщення залишити в загальному користуванні, оскільки двокімнатна квартира вважається неподільною річчю). Тобто по цьому варіанту відбувається значне погіршення прав власника сторони позивача: при рівності прав і обов`язків сторони мають право на рівні частки житлової площі по 13.65 кв. м. (27.3:2=13.65) і загальної площі по 22.8 кв. м. (45.9:2=22.8), а при запропонованому варіанті вказане порушується і суттєво.

Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер; за життя 13 лютого 2017 року склав заповіт на все належне йому майно на сина ОСОБА_2 .. Вказаний заповіт не оспорений і має законну силу, а отже і спадкування повинно відбуватися з урахуванням вказаного заповіту.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду по захист наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

Позивач не надав до матеріалів справи письмові докази, які б підтверджували його правову позицію, посилання позивача на порушення його вимог належними доказами не доведено.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Позивач як і відповідач не можуть претендувати на більшу житлову площу, оскільки це приведе до порушення прав іншої сторони. Позивач претендує і наполягає на виділенні йому для користування житлової кімнати меншою площею, але це з урахуванням частки дочки померлого спадкодавця (відповідачка) і наявності заповіту на відповідача, що на думку суду не можливо. Позовні ж вимоги сторона позивача не змінювала, не уточнювала і не доповнювала.

Згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України, суд може відмовити в захисті прав і інтересу особи у разі порушення ним положень ч. 2 - 5 ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають в частині власності квартиру користуються нею для особистого мешкання і мешкання членів їх сімей.

Не може суд прийняти до уваги твердження позивача про вказаний варіант порядку користування спірною квартирою, оскільки такий варіант порядку користування спірним житлом (що запропонував позивач) не є єдиним і оптимальним чи найбільш вірогідним, оскільки він призводить до того, що будуть порушені права як самого позивача так і відповідача як власника і користувача квартирою, не знівелює частину конфліктів і не може привести до вирішеності питання. Фактичного поділу квартири не було, сторони можуть користуватися всією квартирою і в тому числі допоміжними та побутовими приміщеннями.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідача в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Вимоги позову не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності, встановлення порядку користування спільною частковою власністю і стягнення витрат відмовити.

Таким чином вимоги позовної заяви про визнання права спільної часткової власності, встановлення порядку користування спільною частковою власністю, фактично поділ майна подружжя в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 321, 328, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності, встановлення порядку користування спільною частковою власністю і стягнення витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 12 жовтня 2021 року.

Суддя