Номер провадження: 22-ц/813/3223/21
Номер справи місцевого суду: 495/2234/16-ц
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року, постановленого під головуванням судді Боярського О.О., у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» про визнання договору факторингу недійсним, -

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів 434 084,45 грн. заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування свого позову зазначило, що 06 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0, відповідно до умов якого позивач прийняв на себе зобов`язання по видачі кредиту в сумі 10 000 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався своєчасно повернути позивачу всю суму кредиту, відсотки та дотримуватися строків та умов, вказаних у договорі.

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором 06 березня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» уклав із ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 договори поруки № 186071 та № 185864 відповідно.

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором АКІБ «УкрСиббанк» та позичальник уклали 06 березня 2008 року договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

13 лютого 2012 року АКІБ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» згідно договору факторингу № 2 свої права вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором.

Оскільки, позичальник прострочив виплату платежів за кредитним договором, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по кредитному договору.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ТОВ «Кей-Колект», АКІБ «УкрСиббанк», в якому просили визнати договір факторингу від 13 лютого 2012 року № 2 недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що договір факторингу було укладено з порушенням частини першої статті 203 ЦК України, адже ТОВ «Кей-Колект» не є фінансовою установою, яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу.

Ухвалою суду справа за позовом ТОВ «Кей-Колект» та справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 об`єднані в одне провадження.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ТОВ «Кей-Колект», АКІБ «УкрСиббанк» про визнання договору факторингу недійсним задоволено, визнано недійсним договір факторингу від 13 лютого 2012 року № 2, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект».

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , виходив із того, що ТОВ «Кей Коллект» не довело належними та допустимими доказами наявність в нього повного обсягу правомочностей (правочиноздатності) на укладення такого роду договорів як договір факторингу.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект», суд першої інстанції виходив із того, що заявлені вимоги сторін є взаємовиключними, обґрунтованість та правомірність одних вимог призводить до відсутності правових підстав для задоволення заявлених вимог іншої сторони.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «Кей-Колект» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення суду, з ухваленням нового, яким позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» задовольнити, а у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на те, що оскаржуване рішення необ`єктивне, упереджене, та таке, що ухвалене при неповному з`ясуванні обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначав, що суд не досліджував додаток до свідоцтва ФК №300 від 08.12.2011 року про реєстрацію фінансової установи, в якому зазначено, що фінансова компанія вправі здійснювати послуги, такі як факторинг; рішення суду першої інстанції зачепило права та обов`язки осіб, які не приймали участі у справі.

Не погоджуючись з рішенням суду, «УкрСиббанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на те, що оскаржуване рішення упереджене, та таке, що ухвалене при неповному з`ясуванні обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначав, що відступлення права вимоги ТОВ «Кей-Колект» на момент передачі призводить лише до заміни сторони по кредитному договору та не змінює умови укладеного договору; судом не врахована можливість передачі прав «УкрСиббанком» третім особам передбачено кредитним договором №0 від 06.03.2008 року; також боржника та поручителів належним чином (рекомендованими повідомленнями) було повідомлено про заміну кредитора; факторинг не входить до переліку ліцензованих видів діяльності, які регулюються ст. 34 ЗУ «Про фінпослуги», тому діяльність ТОВ «Кей-Колект» не підлягає ліцензуванню для здійснення фінпослуг факторингу.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2018 року апеляційну скаргу представника ТОВ «Кей-Колект» задоволено частково, апеляційну скаргу представника АКІБ «УкрСиббанк» задоволено частково, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення.

Позов ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором від 06 березня 2008 року № 0 станом на 22 лютого 2016 року в сумі 434 084,45 грн., яка складається із: 208 359,89 грн. заборгованості по кредиту, 225 724,56 грн. заборгованості по процентах.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ТОВ «Кей-Колект», АКІБ «УкрСиббанк» про визнання договору факторингу недійсним відмовлено.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , виходив із того, що умови договору факторингу, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», є такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства та не порушують права третіх осіб.

Задовольняючи позов ТОВ «Кей-Колект» про стягнення заборгованості, суд виходив із відсутності належних доказів на спростування правильності розрахунку заборгованості за кредитним договором, уважав її розмір підтвердженим установленими на підставі наданих сторонами доказів обставинами справи.

Постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року постанова апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до АКІБ «УкрСиббанк», ТОВ «Кей-Колект» про визнання недійсним договору факторингу залишено без змін.

Постанова апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2018 року в частині позову ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, направлена справа в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2018 року, якою у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ТОВ «Кей-Колект», АКІБ «УкрСиббанк» про визнання договору факторингу недійсним відмовлено, залишена без змін постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року.

Сторони про розгляд справи на 06 жовтня 2021 року були сповіщені належним чином.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Орез В.П., представника ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Кей-Колект» підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволені позову ТОВ «Кей-Колект», суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 щодо визнання недійсним договору факторингу №2 від 13.02.2012 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», а оскільки заявлені вимоги сторін є взаємовиключними, обґрунтованість та правомірність одних вимог призводить до відсутності правових підстав для задоволення заявлених вимог іншої сторони та визнання спірного договору факторингу №2 від 13.02.2012 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» недійсним, свідчить про безпідставність позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» про стягнення заборгованості у зв`язку з відсутністю у ТОВ «Кей-Колект» права на заявлення вимог кредитора.

Однак, з такими висновками суду, колегія суддів не погоджується, з тих підстав, що постанова апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2018 року, якою у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ТОВ «Кей-Колект», АКІБ «УкрСиббанк» про визнання договору факторингу недійсним відмовлено, залишена без змін постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що 06.03.2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір №0 про надання споживчого кредиту, терміном повернення не пізніше 06 березня 2018 року (а.с.6).

06.03.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_3 (поручитель) зобов`язалась перед АКІБ «УкрСиббанк» (кредитором) відповідати за невиконання ОСОБА_1 (боржником) усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту №0 від 06.8.2008 року (а.с. 13).

06.08.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 (поручитель) зобов`язалась перед АКІБ «УкрСиббанк» (кредитором) відповідати за невиконання ОСОБА_1 (боржником) усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту №0 від 06.8.2008 року (а.с. 14).

В забезпечення виконання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту№0, 06.03.2008 року було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 (іпотекодавець) передав у іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 11-12).

13.02.2012 року ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу №2 свої права вимоги за зобов`язанням позичальника ОСОБА_1 по кредитному договору №0 від 06.8.2008 року (а.с. 15-17).

13.02.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 06.03.2008 року (а.с.20).

Зі змісту умов договору факторингу №2 від 13.02.2012 року, вбачається, що кредитор АКІБ «УкрСиббанк» уступив грошову вимогу до боржника ОСОБА_1 в обмін на грошові кошти, які новий кредитор ТОВ «Кей-Колект» зобов`язався сплатити кредитору, тобто за умовами договору фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника).

Оскільки, позичальник прострочив виплату платежів за кредитним договором, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по кредитному договору у розмірі 434 084,45 грн.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно пункту 5.3. договору поруки, дія договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконання поручителем своїх зобов`язань, згідно з умовами цього договору.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15.

У пункті 1.3.4 кредитного договору від 06 березня 2008 року передбачено, що необхідний платіж визначений у п.п. 1.2.2 з повернення кредиту та сплати процентів за його користування здійснюються з 01 по 10 число (включно) кожного місяця відповідно до цього договору.

Отже, строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Таким чином, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється.

Тобто, банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`явити вимоги до поручителів.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого позивачем, 02 червня 2010 року ОСОБА_1 здійснив останнє погашення заборгованості за кредитом та за процентами, в подальшому жодних погашень заборгованості не вчиняв (а.с. 5 т. 1).

Таким чином, позивач повинен був вимагати стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором у шестимісячний строк з часу прострочення несплаченої заборгованості.

Проте до суду з даним позовом, в тому числі і до поручителів, банк звернувся лише у березні 2016 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, передбаченого ст. 559 ЦК України.

При цьому, з урахуванням того, що з липня 2010 року позичальник порушує умови кредитного договору, не сплачує заборгованість, банк не звертався ані до позичальника, ані до поручителя з відповідними вимогами про усунення порушень, чим сприяв значному збільшенню заборгованості.

При цьому відповідно п. 2.2. договорів поруки у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за основним договором кредитор має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов`язковими до виконання поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом).

Однак, доказів того, що така вимога була надіслана рекомендованим листом, або була вручена особисто поручителям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Таким чином встановивши, що ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду з позовом лише у березні 2016 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, передбаченого ст. 559 ЦК України, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом з поручителів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в зв`язку з припиненням поруки.

Щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, про який у судових дебатах з промовою заявив адвокат Холудєєв Б.Є., представник ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно розрахунку заборгованості за договором № 0 від 06 березня 2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , останній платіж було здійснено позичальником 02 червня 2010 року шляхом погашення тіла кредиту у розмірі 83,40 грн. та процентів у розмірі 94,60 грн.

Таким чином, останній платіж за договором здійснено боржником у червні 2010 року.

Відповідно до п.п. 1.2.2. договору № 0, договір був укладений 06 березня 2008 року з кінцевим терміном його виконання 06 березня 2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до графіку погашення, встановлені щомісячні платежі, як по тілу кредиту, так і по сплаті відсотків.

Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості 25 березня 2016 року, кінцевий термін виконання кредитного договору був встановлений 06 березня 2018 року,тому колегія суддів приходить висновку, про необхідність застосування строку позовної давності, та стягненню з ОСОБА_1 підлягає заборгованість за кредитним договором починаючи з 25 березня 2013 року (за три роки до звернення до суду) по 06 березня 2018 року, а також підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами з 25 березня 2013 року (за три роки до звернення до суду) по день звернення до суду по лютий 2016 року.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів прийшла висновку про те, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 6 465 доларів США 92 цента, яка складається з тіла кредиту у розмірі 4 980 доларів США (за 60 місяців по 83 долара США тіло щомісячне), а також процентів за користування кредитними коштами у розмірі 1485 доларів США 92 цента (за 35 місяців, відповідно до графіку (а.с. 5 -5 оборот т. 1).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення в частині відмови у задоволені позову ТОВ «Кей-Колект» скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» в межах строку позовної давності, оскільки судом були порушені норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що при зверненні до суду з апеляційною скаргою ТОВ «Кей-Колект» сплатило судовий збір у розмірі 6511,27 грн., а при зверненні до суду апеляційної інстанції 7768,72 грн., з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» підлягає стягненню сума судового збору пропорційно задоволених позовних вимог у розмірі 40%, а саме підлягає стягненню судовий збір у розмірі - 5711,99 грн.

Керуючись ст.ст.141, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року в частині відмови у задоволені позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасувати.

Прийняти постанову.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (м. Київ, вул. Іллінська, 8, ) заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 6 465 доларів США 92 цента, яка складається з тіла кредиту у розмірі 4 980 доларів США, а також процентів за користування кредитними коштами у розмірі 1 485 доларів США 92 цента.

В задоволенні позовних вимог до поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (м. Київ, вул. Іллінська, 8, ) судові витрати у розмірі 5711 гривень 99 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 12 жовтня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра