Номер провадження: 22-ц/813/7669/21
Номер справи місцевого суду: 504/2755/13-ц
Головуючий у першій інстанції Вінська Н.В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області про визнання права власності, скасування незаконного рішення та усунення перешкод в користуванні житлом, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистої власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

ІІ ОПИСОВА ЧАСТИНА

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 посилаючись на те, що між ним та відповідачкою 05 липня 2005 року укладено шлюб, який було розірвано рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 вересня 2012 року по справі № 2/1515/1660/12. Проте вони не дійшли згоди на поділ сумісно нажитого майна. Так за період шлюбу вони придбали 3-х кімнатну квартиру в АДРЕСА_1 . Просив суд визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя та розділити її в рівних частках стягнувши з відповідача вартість 1/2 частини та зобов`язати відповідача не чинити перешкоди для доступу та постійного проживанні у ній. В подальшому позивач уточнив позов, та посилався на те, що не зважаючи на те, що вони з відповідачкою офіційно уклали шлюб у 2005 році фактично почали проживати однією сім`єю з травня 2003 року, з 2003 року вони вели спільне господарство, придбали цілий ряд предметів, необхідних для побутового використання, проживали у одній квартирі. Крім того після смерті його батька, була 12 жовтня 2005 року продана спадкова квартира, і виручена сума коштів, а саме 33 тисячі доларів США він особисто передав матерів відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_4 для придбання спільної квартири. Крім того для придбання квартири були використані кошти, виручені від продажу квартири по АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_1 на праві приватної власності. Вказані суми грошей були використані відповідачем для придбання квартири АДРЕСА_3 . У вказаній квартирі він зареєстрований, але відповідачка без його відома оселилася там з іншим чоловіком, чим чинить йому перешкоди. Вважав, що момент набуття права власності за договору виникає з моменту передання майна, в зв`язку з чим вважав, що квартира набута ними під час шлюбу. Просив суд визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на частину квартири, визнати незаконним та скасувати рішення № 80 виконавчого комітету Красносільської сільської ради від 16 березня 2006 року, зобов`язати Красносільську сільську раду оформити права власності на 1/2 частину за ним, визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності від 16 березня 2006 року; зобов`язати Красносільську сільську раду видати свідоцтво на 1/2 частину кватири за ним; зобов`язати відповідачку не чинити перешкоди у користуванні 1/2 частини квартири; усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення з 1/2 частини квартири відповідачки та ОСОБА_3 . В подальшому залучено у якості відповідачів Красносільську сільську раду Комінтернівського району Одеської області та ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 38 років позивач ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції 14.01.2016 року (а.с.45 т. 2).

За життя, а саме 10 травня 2012 року ОСОБА_2 зробив заповідальне розпорядження, відповідно до якого належну йому частку 1/2 частини спірної квартири заповідав ОСОБА_5 (а.с. 47 т. 2), яка була залучена до участі у справі в якості правонаступника позивача відповідача за зустрічним позовом.

Відповідачка ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов, яким заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що до укладення шлюбу з позивачем, а саме 02.09.2005 року за умовами договору про інвестування у будівництві будинку АДРЕСА_1 вона внесла у якості пайового внеску грошові кошти у розмірі 129410 грн. 30 коп. на користь приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «Мікомегас». 05 листопада 2005 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 і лише 16 березня 2006 року рішенням № 80 Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області було оформлено право власності на вказану квартиру та видане свідоцтво про право власності. Просила суд визнати кватиру її особистою власністю. 11.11.2014 року відповідачка за первинним позовом- позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 подала заяву про застосування позовної давності, так як станом на 20 березня 2006 року ОСОБА_6 був обізнаний про його порушене право у зв`язку з чим строк позовної даності сплинув 20 березня 2009 року.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину спірної квартири. Вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_3 . Зобов?язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні Ѕ частиною спірної квартири.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу, тому може бути визнана об?єктом спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала мотивована тим, що оцінюючи надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що ОСОБА_2 не надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог, натомість ОСОБА_1 надала довідку ПП ВКФ «Мікомегас» від 29 листопада 2013 року, згідно з якою вона сплатила повний внесок в інвестування квартири. Крім того, застосовуючи положення статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) з?ясуванню також підлягає факт набуття майна за спільні сумісні кошти подружжя або за рахунок спільної праці подружжя. Також сам по собі факт отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об?єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 , яка оформлена на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області на підставі рішення від 16 березня 2006 року № 80, зареєстрованого Комінтернівським районним бюро технічної інвентаризації 08 червня 2007 року за ОСОБА_1 .

В задоволенні інших вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира придбана сторонами у період перебування їх у шлюбі, тому вона є спільним сумісним майном подружжя.

Спільна сумісна власність осіб, відповідно до частини першої статті 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) не передбачає визначення часток кожного з співвласників, вимоги про поділ або виділ майна ОСОБА_2 не заявлялися.

Підстави для застосування позовної давності, про застосування якої заявлено ОСОБА_1 , відсутні.

Рішення Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 16 березня 2006 року № 80 є законним та таким, що не порушує право ОСОБА_2 , оскільки воно не скасовує право спільної сумісної власності подружжя, тому відсутні підстави для визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування і виданого на підставі цього рішення свідоцтва про право власності на квартиру.

Вирішення вимог про зобов?язання Красносільську сільську раду Комінтернівського району Одеської області оформити право власності на квартиру, в тому числі і за ОСОБА_2 , шляхом видачі свідоцтва про право власності не може бути вирішено без вирішення питання про поділ або виділ майна із спільної сумісної власності подружжя.

Позовні вимоги ОСОБА_2 в частині зобов?язання не чинити та усунути перешкоди у користуванні власністю та вселення є обґрунтованими, доведеними, однак вони не підлягають задоволенню, оскільки на час постановлення рішення позивач помер, а його правонаступник ОСОБА_5 вимог щодо усунення перешкод у користуванні квартирою або вселення у квартиру не заявляла.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки нею не доведено набуття квартири у власність особисто, а не під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, заочне рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що місцевим судом ухвалено рішення, яке є законним і обґрунтованим.

Постановою Верховного Суду від 24.03.2021 року Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шейк-Сейкін Олексій Миколайович, задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду обґрунтована тим, що оскільки суддя Дрішлюк А. І. брав участь у вирішенні справи по суті спору у апеляційному суді Одеської області (ухвала апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року, яка була скасована ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року), він не може брати участь у новому розгляді цієї справи після скасування ухвали суду апеляційної інстанції та підлягає відводу (самовідводу) відповідно до частини другої статті 36 ЦПК України.

За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року було розглянуто в суді апеляційної інстанції неповноважним складом суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 12.04.2021 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.04.2021 року цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області про визнання права власності, скасування незаконного рішення та усунення перешкод в користуванні житлом, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистої власності на квартиру - прийнято до провадження. Призначено розгляд справи в судовому засіданні в приміщенні Одеського апеляційного суду на „07 жовтня 2021 р. на 11 год. 45 хв.

Як вбачається з матеріалів справи вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_1 звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на квартиру задовольнити.

В судове засідання 07 жовтня 2021 року з`явився представник ОСОБА_1 адвоката Шейк-Сейкин О.М., апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, та скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року.

04 жовтня 2021 року від Красносільської сільської ради Одеської області заява про розгляд справи за відсутності представника сільської ради.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за вищевказаною явкою сторін.

ІІІ МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Заслухавши доповідь судді доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до с. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області про визнання права власності, скасування незаконного рішення та усунення перешкод у користуванні житлом суд обґрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що 05.07.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено шлюб про що у Книзі реєстрації актів громадянського стану зроблено актовий запис № 1046 від 05.07.2005 року (а.с.8 т. 1).

Судовим розглядом справи встановлено, що 02.09.2005 року між відповідачкою за первинним позовом позивачкою за зустрічним позовом на той час ОСОБА_8 та приватним підприємством виробничо-комерційна фірма «Мікромегас» укладено договір про пайове інвестування в будівництві № 24/п з сумою повного внеску 129 410.30 грн., який вона повинна була перерахувати до 05.10.2005 року (а.с.28 т. 1).

02.09.2005 року ОСОБА_8 сплатила приватному підприємству виробничо-комерційна фірма «Мікромегас» обумовлену договором суму в повному обсязі (а.с.34 т. 1).

Таким чином, спірна квартира придбана сторонами у період шлюбних відносин. Суд умотивовано не прийняв до уваги посилання відповідачки за первинним позовом ОСОБА_1 про те, що квартира була придбана нею не під час перебування у шлюбі, так як дана обставина спростовується матеріалами справи, оскільки посилання ОСОБА_1 на укладення нею шлюбу у листопаді 2005 року спростовуються свідоцтвом про одруження з якого вбачається, що шлюб між сторонами укладено не у листопаді, а у липні 2005 року. В зв`язку з чим, інвестування квартири відбулося у період шлюбу між сторонами та є спільною сумісною власністю подружжя.

При ухваленні рішення суд обґрунтовано не прийняв до уваги заяву ОСОБА_9 , про застосування позовної давності, оскільки про порушене право ОСОБА_2 міг дізнатися у 2012 році після розірвання шлюбу та виникнення спору щодо спільного майна.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За нормами ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лишу у випадках і в порядку, встановлених законом.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину трьохкімнатної квартири суд першої інстанції виходив з того, що спільна сумісна власність осіб, відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України не передбачає визначення часток кожного з співвласників, питання про поділ або виділ майна перед судом не порушувались.

За нормами ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порядок здійснення права спільної сумісної власності, визначено ст. 369 ЦК України, відповідно до якої співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності може бути здійснено у порядку передбаченому ст. 370 ЦК України, відповідно до якої співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності може бути здійснено у порядку передбаченому ст. 372 ЦК України, відповідно до якої майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог позивача ОСОБА_2 в частині визнання незаконним та скасування рішення Красносільської сільської ради від 16 березня 2006 року № 80 та виданого на підставі нього свідоцтва про право власності на квартиру виходячи з того, що дане рішення є законним та таким, що не порушує право ОСОБА_2 , оскільки дане рішення не скасовує права спільної сумісної власності подружжя.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача за первинним позовом в частині зобов`язання Красносільську сільську раду оформити право власності в тому числі і за ОСОБА_2 шляхом видачі свідоцтва суд умотивовано дійшов зазначеного висновку посилаючись на те, що дане питання не може бути вирішено без вирішення питання про поділ або виділ майна із спільної сумісної власності подружжя.

Позовні вимоги ОСОБА_2 в частині зобов`язання не чинити та усунути перешкоди у користуванні власністю та вселення суд вважає обґрунтованими, доведеними, однак такими, що не підлягають задоволенню, оскільки на час постановлення рішення позивач помер (а.с. 45 т. 2). Правонаступником ОСОБА_5 не заявлено вимоги в частині усунення їй перешкод, або вселення.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 суд виходив з того, що відповідно ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Підсумовуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що на час постановлення рішення позивач помер (а.с.45 т. 2), правонаступником ОСОБА_5 не заявлено вимоги в частині усунення їй перешкод, або вселення правильним є висновок суду щодо обґрунтованості та доведеності вимог ОСОБА_2 , однак таких, що не підлягають задоволенню.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив обставини у справі, надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Посилання апелянта на те що, висновки суду не відповідають обставинам справи, на порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12.10.2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О.М. Таварткіладзе

А.П. Заїкін