Єдиний унікальний номер судової справи № 487/1853/20
Провадження № 22-ц/812/1821/21
Доповідач в апеляційній інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

11 жовтня 2021 року м. Миколаїв справа №487/1853/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участі: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

- представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2021 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду у складі головуючого судді Бобрової І.В., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко Ольга Григорівна, про визнання договору дарування недійсним,

встановив:

У березні 2020 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Коренко Т.В., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко Ольга Григорівна, про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

У зв`язку з похилим віком та станом здоров`я вона потребувала сторонньої допомоги, тому прийняла рішення передати зазначену вище квартиру у власність доньки ОСОБА_3 в обмін на утримання та догляд з її боку без точного визначення форми і способу утримання.

09 серпня 2019 року між нею та ОСОБА_3 , яка є донькою, було укладено договір дарування спірної квартири. Після укладання зазначеного договору вона продовжувала проживати у спірній квартирі, проте з початку 2020 року відповідачка змінила ставлення до неї, не доглядала за нею та не утримувала.

Посилаючись на те, що вона помилилась щодо природи правочину, оскільки відповідачка домовленості щодо її утримання та догляду не виконувала, спірна квартира була її єдиним житлом, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 09 серпня 2019 року між нею та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Коханенко О.Г., зареєстрований у реєстрі за № 605 та застосувати односторонню реституцію повернувши квартиру у власність позивача, визнавши за нею право власності на квартиру.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона помилилась щодо природи спірного правочину. Позивач не довела, що сторони мали намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування, а також того, що вона не розуміла значення своїх дій та правових наслідків укладеного договору дарування.

В апеляційній скарзі позивач вказувала, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, судом невірно витлумачено пояснення позивача щодо наміру на укладання договору дарування, не надано аналізу наданих нею доказів, а також судом не враховано постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов про визнання договору дарування недійсним задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 зазначала про законність рішення суду першої інстанції та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відзив на апеляційну скаргу третя особа у справі не подала.

У суді апеляційної інстанції позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу, просили про її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнала, просила її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа - приватний нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г. в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, будучи належним чином повідомленою про день, час і місце судового засідання.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09 серпня 2019 року на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

09 серпня 2019 року ОСОБА_1 подарувала донці ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_1 зазначала, що при укладенні оскаржуваного договору у неї з відповідачкою була попередня домовленість про те, що остання буде її доглядати, допомагати, а тому помилково уклала договір дарування належного їй нерухомого майна, припустившись помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування квартири, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для визнання недійсним договору дарування квартири немає.

Однак, з таким висновком колегія суддів апеляційного суду не погоджується.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Стаття 216 ЦК України передбачає правові наслідки недійсності правочину.

За частиною першою цієї статті недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Приписами ст. 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

Укладаючи оспорюваний договір позивач сподівалась отримати від відповідачки допомогу, яку потребувала за станом здоров`я та своїм похилим віком.

Відповідно до паспорту та посвідчення, виданого Заводським районним управлінням Пенсійного фонду України у м. Миколаєві ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером за віком з 02 липня 2001 року та отримує відповідну пенсію (а.с.7).

З виписки із медичної карти від 25 липня 2019 року комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» вбачається, що позивач має гіпертонічну хворобу і хвороби очей.

З виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого Обласної офтальмологічної лікарні Миколаївської обласної ради слідує, що позивач з 29 серпня 2019 року по 09 вересня 2019 року проходила стаціонарне лікування в мікрохірургічному відділенні з приводу хвороби очей та за станом здоров`я потребує нагляду (а.с.37).

З виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого зазначеної вище лікарні слідує, що позивач з 07 жовтня 2019 року по 15 жовтня 2019 року проходила стаціонарне лікування в мікрохірургічному відділенні, 08 жовтня 2019 року їй проведена операція (а.с.35). Також позивач проходила стаціонарне лікування у зазначеній лікарні у період з 03 січня 2020 року по 12 січня 2020 року.

Дані про наявність у ОСОБА_1 іншого придатного для проживання житла в межах м. Миколаєва матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи не дотримався вимог ст. 89 ЦПК України не дослідив докази, необхідні для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, судом належним чином не досліджено тієї обставини, що після укладення оспорюваного правочину позивач продовжувала проживати у спірній квартирі.

Також, судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_1 , є людина похилого віку, стан здоров`я якої стрімко погіршувався, а тому, потребував стороннього догляду та матеріальної допомоги. Підписуючи оспорюваний правочин, позивач не мала наміру позбавити себе права власності на квартиру, яка є її єдиним житлом і в силу похилого віку забезпечує всі належні умови для проживання. А погодилася на передачу квартири, у власність донці, лише за умови довічного утримання та догляду за нею. Укладаючи спірний договір, ОСОБА_1 помилялася щодо правової природи такого правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та ОСОБА_3 , який обіцяла її доглядати та утримувати.

Як вбачається із пояснень, допитаних в суді першої інстанції як свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , між сторонами було досягнуто домовленості щодо укладання договору довічного утримання, оскільки відповідач обіцяв утримати та доглядати матір.

Враховуючи вказане, колегія вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування.

Приймаючи до уваги, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, з часу відчуження, вона продовжувала проживати у спірній квартирі, фактичної передачі квартири не було та враховуючи похилий вік, стан здоров`я на час укладення оспорюваного договору, потреби в сторонньому догляді та матеріальній допомозі, колегія суддів приходить до висновку про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування квартири, позивач помилялась щодо правової природи цього правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачкою.

Під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування. Позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідачка буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину.

Оскільки, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції знайшло своє підтвердження саме неправильно сприйняття позивачем фактичних обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, колегія суддів вважає, що такий договір відповідно до положень статей 203, 215, 229 ЦК України є недійсним.

Твердження відповідача проте, що позивач розуміла, що укладає договір дарування спірної квартири, не заслуговують на увагу, оскільки зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які на його думку спростовують факт перебування позивача під час укладення договорів дарування під впливом помилки щодо правової природи правочинів та щодо наявності у неї наміру укласти саме договір довічного утримання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статей 77, 78 цього Кодексу докази мають бути належними та допустимими.

За встановлених судом обставин, колегія суддів вважає, що позивачем позовні вимоги щодо визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що він вчинений в результаті помилки щодо обставин, які мають істотне значення, є доведеними. Обставини, щодо яких помилилася позивач, які існували саме на момент вчинення правочину, є встановленими.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з винесенням апеляційним судом постанови про задоволення позову. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що визнання договору дарування недійсним та застосування правових наслідків недійсності правочину шляхом повернення квартири у власність позивача поновлює її право власності на квартиру та додаткового визнання права власності на нерухоме майно, за судовим рішенням, не потребує.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, понесені на сплату судового збору при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій в сумі 2 102 грн. 00 коп. (840, 80 + 1261,20).

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 376, 381,382, ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною, задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2021 року скасувати та прийняти нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко Ольга Григорівна, про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 09 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 605.

Застосувати правовий наслідок - односторонню реституцію та повернути у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. витрат, понесених на оплату судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2021 року.