Справа № 147/763/20
Провадження № 22-ц/801/1912/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Натальчук О. А.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 рокуСправа № 147/763/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Ліннік Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 23 червня 2021 року, ухвалене суддею Натальчук О.А., повне рішення складено 29 червня 2021 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

встановив:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про повернення коштів у розмірі 119 556,04 грн у зв`язку із відмовою від виконання зобов`язання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у вересні 2016 року ОСОБА_2 перерахував кошти на номер банківської картки ПАТ КБ «ПриватБанку», яка належить ОСОБА_1 , на загальну суму 119 556, 04 гривень, а саме: 01.09.2016 - 55 500 грн.; 02.09.2016 - 7 316,58 грн.; 03.09.2016 - 1 527,64 грн.; 08.09.2016 - 1 960,56 грн.; 09.09.2016 - 50 251,26 грн.; 02.09.2016 - 3 000 грн.

Зазначив, що рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 30.10.2019 в цивільній справі №409/172/18 його позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача безпідставно набуті кошти в сумі 119 556,04 грн. Постановою Вінницького апеляційного суду від 30.03.2020 вказане рішення було скасовано та у задоволенні позову відмовлено. В обґрунтування своєї позиції суд апеляційної інстанції зазначив, що підставами для скасування рішення суду стало встановлення факту існування між сторонами у справі договірних відносин та перерахунок позивачем у зв`язку з цим коштів. Тобто, на теперішній час у справі наявне преюдиційне рішення апеляційного суду, яким встановлено, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 станом на вересень 2016 року існували договірні зобов`язання.

01.06.2020 позивач направив відповідачу претензію щодо належного виконання останньою договірних зобов`язань, оскільки з вересня 2016 року вона їх не виконала, будь-який товар чи послугу не надала, кошти не повернула.

У відповіді на претензію від 12.06.2020 відповідач підтвердила, що нею кошти отримані на виконання договірних зобов`язань, але не зазначено, яким чином вона виконала зі своєї сторони ці зобов`язання, які це були зобов`язання і в чому вони полягали, який договір існував та не вказала його істотні умови.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 23 червня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 через неналежне виконання зобов`язання кошти в сумі 119 556 грн. 04 коп., а також судовий збір у розмірі 1 195 грн. 56 коп.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суд першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У скарзі зазначає, що судом не взято до уваги, що позивач вже звертався до суду із позовом про той самий предмет і з тих самих підстав у цивільній справі №409/172/18; суд не звернув увагу на ту обставину, що позивач не погоджувався з судовим рішенням в цивільній справі №409/172/18 та оскаржуючи постанову апеляційного суду до суду касаційної інстанції наголошував на тому, що між сторонами відсутні домовленості та договірні відносини; позивач, зловживаючи процесуальним правом, після ухвалення остаточного рішення у справі, звернувся до відповідача із претензією вже не про повернення коштів, які помилково ним перераховані, а за невиконання зобов`язання, не надаючи при цьому будь-яких доказів; суд не врахував положення ч. 2 ст. 693 ЦК України та не встановив, чи перераховані кошти були попередньої оплатою, оплатою при отриманні товару чи після його отримання; позивачем не надано доказів на підтвердження неотримання ним товару, а саме поставленого меду; позивачем пропущено строки позовної давності.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 заперечує щодо вимог апеляційної скарги та погоджується з рішенням суду першої інстанції

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов суд першої інстанції прийшов до висновку, що між сторонами був укладений договір, за яким відповідач взяв на себе зобов`язання продати товар, зокрема мед, а позивач здійснив оплату за вказаний товар, однак, відповідач не виконав умови договору та фактично відмовився повернути оплачену суму.

Вказаний висновок суду першої інстанції не заперечувався ОСОБА_1 в поданій апеляційній скарзі, зокрема, апелянт не заперечувала щодо: наявності зобов`язань за договором купівлі-продажу меду; сплати ОСОБА_2 коштів за мед в розмірі 119 556,04 грн на рахунок, який їй належить.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Встановлено, що ОСОБА_2 було сплачено на картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_1 , грошові кошти в загальному розмірі 119 556,04 грн різними платежами (01.09.2016 55 500,00 грн; 02.09.2016 - 7 316,58 грн; 03.09.2016 - 1 527,64 грн; 08.09.2016 - 1 960,56 грн; 09.09.2016 - 50 251,26 грн; 09.09.2016 - 3 000 грн) і ці кошти були сплачені за мед.

ОСОБА_1 в свою чергу зобов`язана була продати (передати) ОСОБА_2 товар (мед) на вказану суму.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує про те, що товар (мед) був поставлений позивачеві та ним прийнятий.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

У ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

По-перше, про повне виконання свого обов`язку перед позивачем щодо поставки йому меду стверджує відповідач, а тому в силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України саме відповідачка зобов`язана довести факт передачі позивачу товару, а відтак підтвердити виконання свого обов`язку у зобов`язанні.

Всупереч наведеним вище нормам, ОСОБА_1 на підтвердження факту передання товару у власність покупцеві ОСОБА_2 , а також прийняття останнім товару не надала жодного доказу.

Зокрема, одним із таких допустимих доказів, на підтвердження виконання зобов`язання, могла бути розписка про одержання виконання в повному обсязі (або частково) (ч. 1 ст. 545 ЦК України - прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі).

По-друге, доказом неотримання ОСОБА_2 товару є відповідь ОСОБА_1 на претензію, із змісту якої не вбачається факт передачі меду позивачу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 вже звертався до суду із позовом про той самий предмет і з тих самих підстав у цивільній справі №409/172/18.

З цього приводу суд першої інстанції зробив висновок, однак, апелянт не зазначив, в чому неправильність чи помилковість такого висновку суду.

Крім того, нормами цивільного законодавства не заборонено обирати інший спосіб захисту своїх інтересів (в даному випадку - повернення коштів) після того, як було встановлено, що спершу було обрано невірний спосіб захисту.

Зміна поведінки позивача (повторне звернення до суду з інших підстав), про яку стверджує апелянт, на думку колегії суддів, була пов`язана з поведінкою відповідача, який не виконував свої зобов`язання, які виникли на підставі усної домовленості між сторонами щодо продажу меду.

Не заслуговують на увагу твердження апелянта з приводу пропуску позивачем строку позовної давності, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Встановлено, що 17 січня 2018 року ОСОБА_2 звертався до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення цієї ж суми коштів 119 556,04 грн, які набуті без достатньої правової підстави (цивільна справа №409/172/18).

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2019 року в цивільній справі №409/172/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті кошти в сумі 119 556,04 грн.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 30 березня 2020 року рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2019 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову суду апеляційної інстанції.

Враховуючи вказані обставини, ОСОБА_2 03 серпня 2020 року звернувся до суду із позовом про повернення коштів через неналежне виконання зобов`язання.

Колегія суддів вважає, що внаслідок пред`явлення ОСОБА_2 17 січня 2018 року позову до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів (цивільна справа №409/172/18) передбачений ч. 1 ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності перервався і його перебіг почався заново. Отже, позивач звернувся до суду з цим позовом в межах позовної давності (03 серпня 2020 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2021 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко