Провадження № 22-ц/824/9966/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 року за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» про видачу виконавчого документа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі у справі № 2-8384/10, виданим Печерським районним судом м. Києва 15 серпня 2011 року за рішенням суду від 22 грудня 2010 року по цивільній справі № 2-8384/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 19 березня 2008 року та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору поруки,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана заява стягувача, чка обґрунтована тим, що на виконанні у Шевченківську ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управлення Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_1 , про хід якого стягувач не повідомлявся, процесуальних рішень державного виконавця не отримував, а на запит щодо руху провадження отримано повідомлення, що відкритих проваджень, де ТОВ «Кей-Колект» є стягувачем, на виконанні взагалі відсутні. Також, заявнику стало відомо, що 13 липня 2017 року було винесена постанова про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання та направлена поштою разом із оригіналом виконавчого документу, проте стягувач не отримував цих документів, тому рішення суду у вказаній справі не виконано, а виконавчі листи втрачено, заявник є правонаступником первісного стягувача, однак позбавлений можливості реалізувати свої права.

За таких обставин просить видати дублікат виконавчого листа, виданого на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2010 року у справі № 2-8384/10 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 19 березня 2008 року з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), та поновити ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 року заяву задоволено, видано дублікат виконавчого листа, виданого на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2010 року у справі № 2-8384/10, та поновлено строк для пред`явлення його до виконання.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та відмовити у задоволенні заяви.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема посилається на те, що стягувач звернувся із заявою про видачу дубліката виконавчого листа після спливу строку для пред`явлення його до виконання, і стягувач не вживав жодних заході, не був зацікавлений в ході розгляду виконавчого провадження та не перевіряв наявності оригіналу виконавчого листа. Крім того, місцевий суд не витребував докази щодо стану виконавчого провадження за цим виконавчим листом, не перевірив надані заявником докази, тому вважає оскаржувану ухвалу незаконною.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви, суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення залишається невиконаним, оригінал виконавчого листа втрачений, через що заява про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 19 березня 2008 року у розмірі 97 951, 45 доларів США і понесені судові витрати 1 820, 00 грн. (а. с. 131).

15 серпня 2011 року представник ПАТ «УкрСиббанк» отримав два виконавчі листи (а. с. 136).

Ухвалою суду від 05 грудня 2012 року замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника за договором купівлі-продажу відступлення права вимоги від 13 лютого 2012 року - ПАТ «Кей-Колект» (а. с. 169-170).

Також, з матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Шевченківську ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управлення Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_1 , про хід якого стягувач не повідомлявся, процесуальних рішень державного виконавця не отримував, а на запит щодо руху провадження отримав повідомлення, що відкритих проваджень, де ТОВ «Кей-колект» є стягувачем, на виконанні взагалі відсутні.

Заявник також зазначає, що Шевченківським ВДВС у м. Києві його було повідомлено про те, що 13 липня 2017 року було прийнято постанову про повернення виконавчого документу без прийняття його до виконання, яка була направлена засобами поштового зв`язку разом із оригіналом виконавчого документу.

З акту проведення службової перевірки № 08-18/50/20 від 02 березня 2020 року ТОВ «Кей-Колект» вбачається, що за результатом службової перевірки на підприємстві матеріалів виконавчого провадження відносно ОСОБА_1 не виявлено (а.с.202).

Згідно пункту 17.4 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до положень статті 433 ЦПК України, у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Таким чином, єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата.

В той же час, обов`язковою умовою видачі дубліката виконавчого документа є звернення до суду із такою заявою в межах встановленого законом строку для пред`явлення його до виконання або його поновлення за рішенням суду (правова позиція Верховного Суду у постанові від 08 січня у справі № 760/6367/18).

Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, вкрадено, знищено або істотно пошкоджено.

Відповідно до судової практики Європейського суду, судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у праві «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy), №36813/97). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovak, №2132/02 від 13 червня 2006 року, «Ліпісвіцька проти України», заява № 11944/05, рішення від 12 травня 2011 року).

Гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28 липня 1999 року, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, § 40).

Стаття 124 Конституції України передбачає, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною права на суд, а ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (рішення «Горнсбі проти Греції від 19 березня 1997 року). Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав і обов`язків. Таким чином, одним з аспектів права на суд є право на доступ до нього, тобто право подавати позов з приводу цивільно-правових питань. Однак таке право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, що остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із стороні.

Європейський суд також зазначив, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно виходив з того, що стягувачем було пред`явлено виконавчий лист до виконання у належні строки, який у подальшому був повернутий державним виконавцем, однак оригінал цього виконавчого листа був втрачений під час його виконання, при цьому судове рішення залишається невиконаним, то місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання.

Доводи апелянта про те, що заявником не було надано належних доказів втрати оригіналу виконавчого листа, а також, що ним не було зазначено поважних причин для поновлення строку для пред`явлення його до виконання, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а письмовими доказами підтверджується факт втрати оригіналу виконавчого листа під час його виконання і будь-яких належних доказів отримання стягувачем оригіналу виконавчого листа після його повернення апелянтом не надано, через що такі доводи не спростовують обґрунтованих висновків місцевого суду у цій частині.

Посилання апелянта на те, що заявником не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження наявності виконавчих проваджень щодо боржників, колегія суддів вважає формальними, оскільки сторони у справі, керуючись принципами диспозитивності, мають належними і допустимими доказами спростувати обставини, на які посилається протилежна сторона, однак апелянтом не було спростовано доводи заявника.

Крім того, доводи апеляційної скарги щодо пропуску заявником строку позовної давності колегія суддів також відхиляє, оскільки у даному випадку правовідносини регулюються спеціальними нормами ЦПК та Закону України «Про виконавче провадження» щодо порядку вирішення вимог заяви щодо видачі дубліката виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явлення, а позовна давність є окремим інститутом у цивільному праві під час вирішення спору на підставі позовної заяви, тому такі доводи також не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної ухвали.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для її скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: