Справа № 756/9638/21 Головуючий в суді І інстанції Тиха О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Гуля В.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту та заборони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняти дії з продажу, дарування, поділу, а також відчуження (розпорядження) будь-якими іншим способом майна та майнових прав на нього щодо трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; та машиномісця, загальною площею 20,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 .

Мотивує заяву тим, що вказане майно на праві власності належить дружині ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та придбане ними у період шлюбу, який укладено у 2006 році, а отже є спільною сумісною власністю подружжя. На його користь з ОСОБА_2 за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 17.07.2020 року стягнуто матеріальну шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням, у розмірі 5 919 418,34 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. До теперішнього часу стягнуту за вироком суду шкоду йому не відшкодовано. У зв`язку з наведеним він у має намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї в рахунок відшкодування шкоди, стягнутої за вироком суду. Проте, на його думку, є всі підстави вважати, що подружжя ОСОБА_4 може відчужити належне їм майно на користь інших осіб. Так, на теперішній час у провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в рамках якої можуть бути вирішені майнові питання відносно спільної власності подружжя. Крім того, раніше вищевказане нерухоме майно перебувало під арештом, який було накладено ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15.08.2017 року у рамках кримінального провадження, проте на теперішній час обтяження знято. Вказані обставини, на думку заявника, можуть ускладнити виконання вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 17.07.2020 року, а тому, на його думку, необхідно вжити заходи забезпечення майбутнього позову про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї в рахунок відшкодування шкоди, стягнутої за вироком суду.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову про задоволення заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає зокрема про те, що місцевим судом не було враховано, що позов про розірвання шлюбу був поданий після набрання законної сили вироку відносно ОСОБА_2 про відшкодування шкоди на користь ОСОБА_1 , та у зв`язку із знятим арештом з майна ОСОБА_3 існує ризик його відчуження, крім того вказує, що місцевий суд розглянув його заяву про забезпечення позову з порушенням строків, тому вважає оскаржувану ухвалу такою, що підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається заявник як на підстави для забезпечення позову належним чином не підтверджені, а посилання заявника на існування ризику відчуження спірного майна на користь інших осіб у зв`язку з тим, що подружжя ОСОБА_4 звернулося до суду з позовом про розірвання шлюбу, є безпідставними, оскільки ці обставини самі по собі не можуть свідчити про вчинення боржником ОСОБА_2 дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 17.07.2020 року, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто матеріальну та моральну шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням, а можливість вирішення між подружжям майнових питань під час процесу розлучення є лише припущенням заявника, крім того мета, покладена в обґрунтування заяви, не відповідає інституту забезпечення позову, через що підстави для вжиття заходів забезпечення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у червні 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту та заборони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняти дії з продажу, дарування, поділу, а також відчуження (розпорядження) будь-якими іншим способом майна та майнових прав на нього щодо трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; та машиномісця, загальною площею 20,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, заявник посилається на те, що існує підозра того, що вищевказане нерухоме майно може бути відчужене на користь третіх осіб, у зв`язку з тим, що подружжя ОСОБА_4 звернулося до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п.п. 4,5,6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 13.01.2020 року у справі №922/2163/17, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заявником не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття цих заходів унеможливить виконання рішення суду, не надано належних доказів щодо наявності співмірності заявлених позовних вимог заходам забезпечення позову і необхідності накладення арешту на відповідне майно, позаяк посилання заявника на існування ризику відчуження спірного майна на користь інших осіб у зв`язку з тим, що подружжя ОСОБА_4 звернулося до суду з позовом про розірвання шлюбу, є безпідставними, оскільки ці обставини не можуть свідчити про вчинення боржником ОСОБА_2 дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 17.07.2020 року, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто матеріальну та моральну шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням, а можливість вирішення між подружжям порядку розподілу майна під час процесу розлучення є лише припущенням заявника, і вони не можуть бути достатньою підставою для застосування заходів забезпечення позову, а тому посилання апелянта на те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення виконання можливого рішення суду, колегія суддів вважає формальними та безпідставними, позаяк вони ґрунтуються лише на одних припущеннях заявника і самі по собі не можуть бути підставою для вжиття тих заходів забезпечення позову, про які просить заявник.

Доводи апелянта фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а також повторюють доводи заяви про забезпечення позову, які були розглянуті судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, через що вони не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: