Справа №746/302/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.10.2021 року

Срібнянський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Цигури Н. А.,

при секретарі Жмаці - Каленіченко І. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Срібне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Прилуцької міської державної нотаріальної контори 08 грудня 2016 року, за реєстровим №1-4644 та договором дарування житлового будинку серії НВІ №756436 від 08 грудня 2016 року за реєстровим №1-4647 він являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 . З 2007 року у вказаному будинку періодично проживала та була зареєстрована ОСОБА_2 , яка є рідною донькою і колишнім членом сім`ї попередніх власників житлового будинку. Відповідач ОСОБА_2 з січня 2020 року в належному позивачу будинку не проживає. Факт того, що відповідач у вказаному житловому будинку не проживає, підтверджується довідкою, виданою центром надання адміністративних послуг Срібнянської селищної ради Чернігівської області за №1282 від 20.07.2021 року. Однак в ньому залишилися належні їй речі. В добровільному порядку відповідач знятися з реєстрації відмовляється. Наявність речей ОСОБА_2 в належному йому будинку та факт реєстрації в ньому перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним будинком, чим порушує права позивача як власника. Реєстрація за вказаною адресою створює перешкоди і позбавляє можливості в повній мірі використовувати об`єкти права власності, зокрема при оформленні житлово - комунальної субсидії. Оскільки відповідач у належному позивачу будинку більше одного року не проживає, членом його сім`ї не являється, спільного господарства з нею не веде, договору найму на проживання у спірному будинку не укладала, позивач вважає, що відповідач втратила право користування вказаним житловим приміщенням, тому підлягає виселенню з нього.

Просить суд усунути перешкоди у здійсненні його права у користуванні житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розміщеними за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення з нього ОСОБА_2 .

У суде засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, але в заяві до суду зазначає, що позовні вимоги підтримує, справу просить розглянути за його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання 28.09.2021 року, 12.10.2021 року не з`явилася, хоча відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання. Заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не надіслала, про причини неявки не повідомила, відзив не подала.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з врахуванням неявки сторін в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Прилуцької міської державної нотаріальної контори 08 грудня 2016 року, за реєстровим №1-4644 та договором дарування житлового будинку серії НВІ № 756436 від 08 грудня 2016 року за реєстровим №1-4647 являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

З 2007 року у вказаному будинку періодично проживала та була зареєстрована ОСОБА_2 , яка є рідною донькою і колишнім членом сім`ї попередніх власників житлового будинку ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки Срібнянської селищної ради Чернігівської області №1282 від 20.07.2021 року ОСОБА_2 дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але з січня 2020 року за даною адресою не проживає. Вказана довідка видана на підставі акту №82 від 20.07.2021 року щодо встановлення факту непроживання.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 321 передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Так, ч. 2 ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Таким чином, положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата відповідачем права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені Житловим Кодексом підстави для позбавлення права на житло.

При цьому, вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи із житлового будинку залежить, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, від ставлення до своїх обов`язків по утриманню житла, а також відношення до прав та свобод інших співмешканців.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Вказане відповідає правовому висновку що висловлений 16.11.2016 ВСУ при розгляді справи №6-709цс16.

З огляду на викладене вище та за встановлених судом фактичних обставин, спір підлягає вирішенню з підстав, визначених статтями 383 та 391 ЦК України.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Таким чином, право члена сім`ї власника квартири (житлового будинку) на користування ним є похідним від права самого власника. У випадку зміни власника житла чине законодавство не передбачає перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї і колишнього власника.

Згідно зі ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки позивач ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом та договором дарування, відповідач не проживає за зареєстрованим місцем проживання з січня 2020 року, не є членом сім`ї нового власника - позивача у справі, між позивачем, власником будинку, і відповідачем відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням, то існує порушення прав позивача на вільне володіння та розпорядження своєю власністю, оскільки наявність речей відповідача ОСОБА_2 в належному позивачеві житловому будинку та факт реєстрації створюють перешкоди і позбавляють можливості в повній мірі використовувати об`єкт права власності, зокрема при оформленні житлово - комунальної субсидії.

Враховуючи положення наведених правових норм, з огляду на суть заявлених позовних вимог (захист права власності), положення ст. 5 ЦПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для захисту порушеного права власності позивача на будинок на підставі ст. 391 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 259, 264, 265, 280-288 ЦПК України, ст.ст. 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 нерухомим майном, належним йому на праві власності: будинком з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з даного будинку.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя