Постанова

Іменем України

06 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 592/12402/19

провадження № 61-6208св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 14 листопада 2019 року у складі судді Костенко В. Г. та постанову Сумського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Собини О. І., Орлова І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Зміст вимог позовної заяви

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш» (далі - АТ «Насосенергомаш») про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 30 грудня 2014 року він перебував у трудових відносинах з АТ «Насосенергомаш». Наказом від 20 листопада 2017 року № 1333к20/11-2017 його звільнено з займаної посади за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Зазначав, що в період із 20 листопада 2017 року до 21 листопада 2017 року він перебував на стаціонарному лікуванні у Комунальній установі «Сумська міська клінічна лікарня № 1». Вважаючи своє звільнення незаконним, він звертався до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (справа № 592/3283/18), проте рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 02 серпня 2018 року у задоволенні вказаного позову йому відмовлено. Вказував, що в період прийняття оскаржуваного наказу він не тільки хворів, але й відповідно до наказу від 19 жовтня 2017 року № 09-в0 перебував у відпустці.

Його звільнення з ініціативи роботодавця під час перебування у відпустці є незаконним, у зв`язку з чим просив:

- поновити йому строк звернення до суду,

- визнати звільнення його з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України незаконним,

- поновити його на роботі в АТ «Насосенергомаш» на посаді майстра дільниці виплавних моделей № 10 ливарного виробництва,

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 54 727,20 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 14 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що:

- звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є законним, оскільки він не довів існування поважних причин його відсутності на робочому місці у період із 19 липня 2017 року до 21 липня 2017 року;

- відповідач мав право звільнити позивача за прогул без поважних причин. Останній день роботи у позивача був робочим днем і відповідач міг звільнити його саме у цей день;

- у ході судового розгляду позивач пред`явив суду копію наказу від 19 жовтня 2017 року № 09-в0 про надання йому відпустки у період із 06 листопада 2017 року до 29 листопада 2017 року, однак цей наказ не містить підписів та виготовлений з використанням оргтехніки. Позивач пояснив, що мав цей наказ на момент подання позову і проведення підготовчого судового засідання, але не подавав його через поради адвоката. Також позивач не пояснив джерело походження копії наказу;

- наведені обставини свідчать про те, що права позивача не порушені і відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Сумського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 14 листопада 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

- рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим;

- як убачається з копії наказу (розпорядження) від 19 жовтня 2017 року

№ 09-в0 про надання відпустки, наданої позивачем, він не погоджений з начальником ВОПтЗ та начальником ВК, не підписаний керівником підприємства або уповноваженою на підписання таких наказів посадовою особою підприємства. Із заявою про надання відпустки позивач до роботодавця не звертався. Відповідно до табеля обліку робочого часу позивач із 01 до 19 листопада 2017 року перебував на лікарняному. Згідно з довідкою товариства, підписаної директором з управління персоналом ОСОБА_3 , заступником начальника цеху ливарного № 6 ОСОБА_10, начальником ВОПтЗ ОСОБА_11, начальником ВК ОСОБА_12, відпустка позивачу з 06 до 29 листопада 2017 року не надавалася; наказ від 19 жовтня 2017 року № 09-в0 відсутній. Згідно зі службовою запискою начальника цеху № 6 ОСОБА_4 , підпис якого стоїть на наданій позивачем копії наказу (розпорядження) від 19 жовтня 2017 року № 09-в0, у зв`язку з відсутністю заяви ОСОБА_1 про надання йому відпустки з 06 листопада 2017 року, 19 жовтня 2017 року він дав вказівку табельнику ОСОБА_5 підготувати проєкт наказу та погодити його з позивачем. Даний проєкт наказу погоджений з ОСОБА_1 не був у зв`язку з тим, що він забрав підписаний проєкт наказу та не повернув його. Дані обставини підтверджуються також і поясненнями табельника цеха № 6 ОСОБА_5 . Згідно з актами від 09 листопада 2017 року, підписаними начальником цеху № 6 ОСОБА_9, табельщиком ОСОБА_6 та економістом ОСОБА_7 , при появі 09 листопада 2017 року ОСОБА_8 в цеху № 6 начальником цеху йому було запропоновано написати заяву про надання відпустки відповідно до графіку. ОСОБА_1 відмовився написати заяву і підписувати наказ про надання йому щорічної відпустки та повідомив, що він перебуває на лікарняному. Враховуючи вказані обставини та те, що у наданій позивачем копії наказу відсутній підпис особи, яка має право підпису наказів з особового складу, цей документ не є належним доказом на підтвердження перебування ОСОБА_1 20 листопада 2017 року у відпустці, оскільки відпустка в установленому порядку йому не надавалась.

- оскільки звільнення позивача відбулося не в період перебування його у відпустці, а під час його перебування на роботі, вимоги пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України відповідачем не порушено;

- доводи апеляційної скарги щодо пропуску відповідачем строку, передбаченого статтею 148 КЗпП України, для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, є необґрунтованими. Оскаржуваним наказом від 20 листопада 2017 року позивача звільнено за прогули з 19 липня до 21 липня 2017 року. Після виявлення фактів прогулу позивач неодноразово та тривалий час перебував на лікарняних. У період із 22 липня до 19 листопада 2017 року позивач перебував на роботі вісім днів, що підтверджується табелями обліку робочого часу за липень-листопад 2017 року, а тому строк притягнення його до дисциплінарної відповідальності, передбачений статтею 148 КЗпП України, роботодавцем не пропущено.

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги

У квітні 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що:

- у порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції з власної ініціативи витребував докази, які не були предметом дослідження у суді першої інстанції;

- досліджуючи матеріали справи, суд першої інстанції зосередився на даті звільнення його з посади - 20 листопада 2017 року із аргументацією, що в цей день він був на роботі, тому звільнення його є законним. Апеляційний суд не прийняв до уваги його пояснення про те, що він на той час перебував у відпустці і прийшов на завод, щоб надати лікарняні листи за попередній період та повідомлення про те, що після закінчення відпустки з 30 листопада 2017 року він перебуватиме на сесії у навчальному закладі;

- в апеляційній скарзі була звернута увага суду на те, що відповідно до наказу товариства від 19 жовтня 2017 року № 09-в0 йому (позивачу) надано щорічну відпустку з 06 листопада 17 року до 29 листопада 2017 року. На підтвердження існування такого наказу суду був наданий графік відпусток, погоджених із адміністрацією і профспілковим комітетом ще на початку року. Додатково на підтвердження правомірності перебування у відпустці він надав лист голови правління АТ «Насосенергомаш» від 18 жовтня 2017 року № 81/100 про відмову щодо перенесення щорічної відпустки на інший день, ніж передбачено графіком відпусток, та в якому зазначено, що щорічна відпустка буде йому надана з 06 листопада 2017 року. З огляду на зазначені документи, які є належними доказами, він вважав, що перебуває у запланованій відпустці і до нього не було ніяких претензій, тобто здійснення прогулів аж до 20 листопада 2017 року;

- з огляду на те, що він був звільнений за прогули, ніби вчинені ним з 19 липня 2017 року до 21 липня 2017 року, а не за прогули, вчинені з 06 листопада 2017 року до 20 листопада 2017 року, є підтвердженням того, що відповідач визнавав законність перебування його у відпустці;

- відповідно до Табелю обліку робочого часу за жовтень 2017 року він перебував на роботі 02, 03, 04, 05 жовтня по 8 годин щодня. Незважаючи на те, що на наявність актів про вчинення ним прогулів у липні 2017 року, відповідач допустив його до роботи, хоча зазначені дні були першими після вчинення дисциплінарного проступку;

- відповідач пропустив строк притягнення до дисциплінарної відповідальності, передбачений статтею 149 КЗпП України;

- усупереч нормам процесуального права суд першої інстанції не тільки не захистив інтереси його як особи, яка є фізично та психічно хворою людиною, потерпілою в зв`язку із двічі отриманими травмами на підприємстві, а навпаки відкинув надані ним докази, відмовив в отриманні додаткових доказів, у витребуванні необхідних для правильного вирішення справи доказів, тобто ніяким чином не сприяв його захисту, а діяв упереджено в інтересах відповідача.

Зміст відзиву

У вересні 2020 року до Верховного Суду від АТ «Насосенергомаш» надійшов відзив, у якому його представник, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень, просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Вказує, що рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 02 серпня 2018 року у справі № 592/3283/19 встановлено, що у день звільнення 20 листопада 2017 року у ОСОБА_1 був робочий день та він перебував на роботі, а тому в цей час він не перебував у відпустці чи на лікарняному. Суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову на підставі належним чином оцінених доказів.

Рух справи в суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження у складі колегії із п`яти суддів.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 05 серпня 2020 року вказано, що ОСОБА_1 зазначає як підставу касаційного оскарження судових рішень пункт 4 частини 2 статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 посилається на пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України та вважає, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, які стосуються того, що ОСОБА_1 у день звільнення не виконував обов`язки, передбачені посадовою інструкцією. Також, посилається на пункт 1 частини 3 статті 411 ЦПК України та вважає, що суди не дослідили всі зібрані у справі докази, а саме табель обліку робочого часу за жовтень 2017 року.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 у період із 30 грудня 2014 року до 20 листопада 2017 року він працював в АТ «Насосенергомаш» на посаді майстра дільниці виплавних мотелів № 10 ливарного виробництва.

Розмір його середньоденної заробітної плати становив 228,03 грн.

Наказом АТ «Насосенергомаш» від 20 листопада 2017 року № 1333-к «Про звільнення» ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини першої стаття 40 КЗпП України (у зв`язку з прогулом за відсутності поважних причин). У цьому наказі вказано, що з 19 липня 2017 року до 21 липня 2017 року ОСОБА_1 , майстер дільниці виплавних моделей № 10 ливарного виробництва цеху ливарного № 6, т/н 8223, був відсутній на робочому місці без поважних причин (вчинив прогули). Наказом вирішено звільнити 20 листопада 2017 за прогули без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.»

02 серпня 2018 року Ковпаківським районним судом міста Суми ухвалено рішення у справі № 592/3283/18 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Насосенергомаш» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішення набрало законної сили. У зазначеному рішенні, зокрема, вказано, що «відповідно до Графіку роботи АТ «Насосенергомаш» на 2017 рік, 20 листопада 2017 року на підприємстві був робочим днем, з режимом праці для 1 зміни з 07 год. 30 хв. до 16 год. 30 хв., обідня перерва з 12 год. до 13 год. (а. с. 32). Відповідно до табелю обліку використання робочого часу і розрахунку заробітної плати по цеху № 6 за листопад 2017 року, 20.11.2017 ОСОБА_1 знаходився на роботі (а.с. 33, 34). Відповідно до Акту про відмову, 20.11.2017 о 16 год. 10 хв. ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом про звільнення № 1333-к від 20.11.2017 (а.с. 35). Відповідно до Книги обліку руху трудових книжок і вкладок до них 20.11.2017 ОСОБА_1 отримав трудову книжку (а.с. 36, 37). Відповідно до Журналу обліку реєстрації разових перепусток, 20.11.2017 ОСОБА_1 вийшов з території підприємства о 16 год. 33 хв. (а.с. 38). Відповідно до листка непрацездатності серія АДО № 269667 (дублікат №733862), який був виданий КУ «Сумська міська клінічна лікарня № 1» 02.02.2018 ОСОБА_1 перебував у стаціонарі з 20.11.2017 до 21.11.2017. Відбулось самовільне залишення відділення та відмова від призначеного лікування (а.с. 6). Відповідно до листа КУ «Сумська міська клінічна лікарня № 1» від 10.05.2018 № 01-22/1816, листок непрацездатності серія АДО № 269667 (дублікат № 733862) був виданий КУ «Сумська міська клінічна лікарня № 1» 02.02.2018. Хворий ОСОБА_1 20.11.2017 був доставлений бригадою КЗ СОР «СОЦЕМД та МК» до приймального відділення КУ «СМКЛ № 1» о 17 год. 14 хв., госпіталізований у терапевтичне відділення о 20 год. 10 хв. (а. с. 39). З чого вбачається, що у день звільнення 20.11.2017 у ОСОБА_1 був робочий день та він знаходився на роботі, звернення ОСОБА_1 до відповідного медичного закладу та встановлення йому тимчасової непрацездатності відбулося після завершення робочого дня та його звільнення. Питання законності звільнення позивача було предметом перевірки Управлінням Держпраці у Сумській області, яка відбулася 05-06.03.2018 за зверненням позивача, за результатами якої з боку Відповідача порушень трудового законодавства при звільненні позивача не встановлено, про що складено відповідний Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману праці №28/СМ163 від 06.03.2018 (а.с. 40-43) та повідомлено Позивача листом № М-132/16-08/2018/180 від 14.03.2018 (а.с. 12).»

Відповідно до довідки АТ «Насосенергомаш від 06 вересня 2017 року № 81-09 відпустка ОСОБА_1 з 06 листопада 2017 року до 29 листопада 2017 року не надавалася.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких мотивів.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 369/3017/18 (провадження № 61-12454св20) зазначено, що «у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця застосувати до працівника стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати надані сторонами докази. Для звільнення працівника за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня».

У справі, що переглядається:

- починаючи з 30 грудня 2014 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із відповідачем;

- наказом АТ «Насосенергомаш» від 20 листопада 2017 року ОСОБА_1 звільнено за відсутність на робочому місці без поважних причин у період із 19 липня 2017 року до 21 липня 2017 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України;

- у березні 2018 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до АТ «Насосенергомаш» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Вказаний позов мотивував тим, що на момент звільнення він перебував на лікарняному. Рішенням Ковпаківського районного суду міста Сумивід 02 серпня 2018 року, яке набрало законної сили, у справі № 592/3283/18 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з недоведеністю перебування його на лікарняному 20 листопада 2017 року;

- у серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до АТ «Насосенергомаш» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, який обґрунтовував перебуванням його у відпустці на момент звільнення, а саме в період із 06 листопада 2017 року до 29 листопада 2017 року;

- відповідно до наданого позивачем наказу завода від 19 жовтня 2017 року про ОСОБА_1 мала бути надана відпустка з 06 листопада 2017 року до 29 листопада 2017 року. Наказ підписаний керівником структурного підрозділу ОСОБА_9 ;

- згідно з довідкою АТ «Насосенергомаш» від 06 вересня 2019 року № 81-09/119 відпустка ОСОБА_1 з 06 листопада 2017 року до 29 листопада 2017 року не надавалася, наказ АТ «Насосенергомаш» від 19 жовтня 2017 року відсутній.

Установивши, що станом на 20 листопада 2017 року позивач не перебував у відпустці, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про дотримання відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул, вчинений АТ «Насосенергомаш», без поважних причин. При цьому судами враховано, що після виявлення факту прогулу позивач неодноразово та тривалий час перебував на лікарняних, а тому був звільнений 20 листопада 2017 року.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У рішенні Ковпаківського районного суду міста Суми від 02 серпня 2018 року у справі № 592/3283/18 встановлено, що відповідачем при звільненні позивача з роботи, були дотримані норми як трудового законодавства України, так і інші нормативні акти, тому в задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю. Питання законності звільнення позивача було предметом перевірки Управлінням Держпраці у Сумській області, яка відбулася 05-06 березня 2018 за зверненням позивача, за результатами якої з боку Відповідача порушень трудового законодавства при звільненні позивача не встановлено, про що складено відповідний Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману праці № 28/СМ163 від 06.03.2018 та повідомлено позивача листом № М-132/16-08/2018/180 від 14.03.2018.

Необґрунтованими є посилання в касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції не витребував усі необхідні докази у відповідача. Позивач до закінчення підготовчого засідання (19 вересня 2019 року) не заявляв клопотань про витребування доказів. При цьому клопотання від адвоката позивача датоване 30 вересня 2019 року, зареєстроване судом 02 жовтня 2019 року (а. с. 70), а тому судом першої інстанції не розглядалося та в рішенні вказано, що це клопотання залишено без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України.

Не заслуговують на увагу твердження у касаційній скарзі про те, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права - частини третьої статті 367 ЦПК України, під час апеляційного розгляду справи, а саме витребував і дослідив докази, докази (службові та доповідні записки керівництва цеху № 6 та табельника цеху, витяг з програми «Облік робочого часу «StopNet» (електронна прохідна), акти про відмову ОСОБА_8 надати пояснення щодо його відсутності на роботі 19, 20 та 21 липня 2017 року, рішення профспілкового комітету первинної профспілкової організації АТ «Насосенергомаш» від 23 жовтня 2017 року про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 , діючий на АТ «Насосенергомаш» стандарт підприємства «Організаційно-розпорядча документація (СТП01007-4.28-2009) та інші), які не були предметом дослідження у суді першої інстанції, оскільки такі твердження не є підставою для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, оскільки обставини, які стали підставою для відмови у задоволенні позову (звільнення позивача за прогули не під час перебування його у відпустці) підтвердилися і в суді апеляційної інстанції.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень не впливають, висновку судів про відмову у задоволенні позову не спростовують.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Беручи до уваги необхідність врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 369/3017/18 (провадження № 61-12454св20), колегія суддів вважає, щокасаційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення та постанову судів попередніх інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 14 листопада 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 25 лютого 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук