Провадження №2/748/550/21
Єдиний унікальний № 748/1162/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 рокум. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого - судді Майбороди С.М.,

з участю секретаря судового засідання Оніщенко Ю.В.,

учасників справи: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Мошко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернігові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, -

В С Т А Н О В И В:

20 травня 2021 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , в якому просив вселити його до житлового приміщення за за адресою : АДРЕСА_1 . Позов вмотивований тим, що з 08.02.2011 року позивач вселився та постійно проживав по АДРЕСА_1 на підставі заяви про реєстрацію місця проживання. На момент реєстрації місця проживання право власності на будинок було зареєстровано за ОСОБА_4 , яка є дочкою ОСОБА_5 . З 25.10.2012 за договором міни власником будинку стала ОСОБА_5 . Після припинення права власності ОСОБА_6 на будинок позивач продовжував постійно проживати за вказаною адресою з ОСОБА_5 протягом майже десяти років, вкладаючи значну суму коштів та фізичної праці для того, щоб повністю перебудувати вказаний будинок та обладнати його всім необхідним для проживання, закупити меблі, побутову техніку, сільськогосподарське приладдя тощо. Проте ОСОБА_5 у 2018 році, почала чинити перешкоди у користуванні будинком, потім вигнала позивача з нього, привласнивши також собі все майно. Вказував, що на підставі судового рішення у справі № 748/362/19 про його виселення, передчасно виданого судом з відміткою про набрання ним чинності, 24 вересня 2019 року органом реєстрації місця проживання Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області його було знято з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. ОСОБА_2 , будучи обізнаною про судовий спір прийняла у дар будинок. В подальшому рішення Чернігівського районного суду, яким його виселено з будинку, було скасовано, а постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 березня 2021 року у справі 748/1764/20 ОСОБА_1 поновлено в реєстрації місця проживання з 08.02.2011 року за адресою: АДРЕСА_1 . 07 квітня 2021 року позивач мав намір потрапити до житла, вселитись, перевірити наявність та стан свого майна, але до будинку його знов не впустили, з приводу чого він неодноразово викликав поліцію за місцем реєстрації.

Ухвалою суду від 25 травня 2021 року провадження у зазначеній справі відкрито.

30 червня 2021 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті.

24 червня 2021 року від відповідача ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 та зазначила своє місце проживання по АДРЕСА_2 , на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнаються, оскільки згідно договору дарування житлового будинку від 29.11.2019 року посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Мороз Т.В., зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №874, діючи від імені своєї малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримала в дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою. На момент укладання договору позивач не був зареєстрований в будинку, не проживає в цьому будинку з травня 2019 року, всі витрати, пов`язані з утриманням майна, несе відповідач. Вказала, що будь-яких договорів, які б надавали позивачу право користування цим будинком, між її законним власником, та ОСОБА_1 не укладалось, а отже у останнього ні права власності, ні права користування нею на будь-якій іншій правовій підставі немає. Посилалась на положення ст.316,317,319,321,383,391 ЦК України, ст.150 Житлового кодексу України.

Позивач ОСОБА_1 та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, вказані в позовній заяві. Позивач пояснив, що фактично заселився до житлового будинку в 2009 році та зареєструвався в 2011 році з дозволу на той час власника ОСОБА_7 , в подальшому ОСОБА_5 не заперечувала, що він проживає у будинку. В 2018 році його вирішили виселити з будинку, для чого створили всі для цього умови та в травні 2019 року його примусово виселили, але речі залишились в будинку. В подальшому його не допускають до житлового будинку. Він чекав на рішення суду і, після того як його поновили у правах, він звернувся з позовом про вселення. Вказує, що він весь цей час живе на роботі, у нього немає іншого житла, квартира, яка перебувала в іпотеці перейшла у власність банку. Після того як він почав проживати з ОСОБА_5 його родичі з ним не спілкуються. Стверджує, що на даний час в будинку продовжує проживати ОСОБА_5 , яка його не пускає.

Відповідач в судове засідання не з`явилась та скористалась своїм правом на правову допомогу, її інтереси в суді представляла адвокат Коваленко-Зелена О.М..

Під час судового засідання 16.09.2021 представник відповідача позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини, вказані у відзиві на позов, вказуючи, що позивач не є власником житлового будинку, не є членом сім`ї відповідача. Стверджувала, що відповідач проживає в АДРЕСА_1 .

Після оголошеної у справі перерви для забезпечення повторної явки свідків в судове засідання, представник відповідача не з`явилась, надавши клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її хворобою.

Вирішуючи питання щодо можливості продовження розгляду справи, суд врахував, що у справі була оголошена перерва, представник відповідача була присутня в судовому засіданні, стороні відповідача надана можливість надати докази у справі, а на даній стадії розгляду справи додаткові докази не надаються, представник відповідача після оголошеної перерви не з`явилась в судове засідання без поважних причин, оскільки не надала підтверджуючих документів щодо неможливості у зв`язку з хворобою прийняти участь в судовому засіданні.

Верховний Суд у справі № 361/8331/18 постанові від 01 жовтня 2020 року вказав, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи у відсутності представника відповідача.

Третя особа - Служба у справах дітей Киїнської сільської ради Чернігівського району, будучи повідомленими належним чином про день та час розгляду справи, не забезпечили явку свого представника в судове засідання. Під час підготовчого засідання представник третьої особи вважала, що реєстрація позивача у житловому будинку, що належить неповнолітній дитині, буде суперечити її інтересам.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.06.2009 року, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 передали житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 ОСОБА_7 (а.с.7)

Згідно копії договору міни від 25.10.2012 року ОСОБА_7 передала житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_5 в порядку обміну на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 . (а.с.9-10)

У відповідності до копії договору дарування житлового будинку від 29.11.2019 року, ОСОБА_5 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 . (а.с.11-12)

Як слідує з рішень судів та копії паспорту позивача, останній зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 08 лютого 2011 року, де і проживав.

Як слідує з висновку від 23.10.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що на той час була власником будинку в АДРЕСА_1 , де і проживала, почали виникати напружені відносини, з приводу чого останні звертались до правоохоронних органів. При цьому ОСОБА_1 звернувся 08.10.2018 з приводу протиправних дій стосовно нього, ОСОБА_5 звернулась 22.10.2018 для вирішення питання щодо виселення ОСОБА_1 ( а.с.13)

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 23.01.2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення. В своєму рішення апеляційний суд вказав, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків встановлених законом та звернув увагу, що ОСОБА_5 звернулась з позовом про виселення 12.02.2019 і на час звернення з даним позовом не сплинув тримісячний строк, визначений приписами ч.3 ст.168 Житлового кодексу України. Апеляційним судом досліджувався договір дарування житлового будинку від 29.11.2019.(а.с. 17-21)

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 22.03.2021 року, визнано неправомірною відмову Киїнської сільської ради Чернігівського району у поновленні реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язано Киїнську сільську раду скасувати рішення про зняття з реєстрації, поновлено реєстрацію ОСОБА_1 вказаною адресою. Вирішуючи питання про поновлення в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 апеляційним судом досліджувались обставини зміни власника на підставі договору дарування та вимога відповідача щодо неможливості поновлення реєстрації. (а.с.22-24)

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 23.01.2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 22.03.2021 року ОСОБА_1 поновлено у реєстрації за адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином рішеннями апеляційної інстанції встановлено порушення під час виселення ОСОБА_1 та останнього поновлено у його праві користування житлом.

В даному випадку спір відбувався між власником на той час будинку ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а договір дарування був укладений під час перебування справи в суді та після того як на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, ОСОБА_1 виселили з житлового будинку.

Відповідач додала акт про не проживання ОСОБА_1 з травня 2019 року в АДРЕСА_1 , разом з тим суд приймає до уваги, що останній не втрачав інтересу до спірного будинку, з якого він був виселений на підставі рішення суду, яке було скасовано та в подальшому ОСОБА_1 був поновлений у реєстрації місця проживання, після чого і звернувся до суду з позовом про вселення. Виходячи з наведеного покази свідків, що підписали даний акт не мають доказового значення при розгляді даного спору.

ОСОБА_1 28.04.2021 звертався до Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області з приводу перешкод щодо вільного доступу до будинку. (а.с.14)

Звернення ОСОБА_5 до Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області підтверджують факт неприязних відносин, що відбувались між сторонами протягом 2018-2019 років, в тому числі під час розгляду судових справ. (а.с.65) Доведення ж вини особи у вчиненні кримінального правопорушення відбувається в судовому порядку шляхом винесення відповідного судового рішення, яке стороною відповідача не надано.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, в реєстрі наявна актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки кв. АДРЕСА_4 , при цьому не встановлено інформації щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно. ( а.с.90-96)

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що «одним із способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує ( пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), усунення перешкод у здійснення права користування майном ( негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».

По своїй суті позов про вселення є різновидом негаторного позову, і тому коли в особи відсутнє право власності чи речове право на чужу річ, такий позов задоволений бути не може.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 750/256/19.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. ( частина п`ята статті 82 ЦПК України)

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

В даному випадку постановою Чернігівського апеляційного суду від 22.03.2021, в якій ОСОБА_2 була залучена до участі у справі як третя особа, ОСОБА_1 поновлено у реєстрації за адресою АДРЕСА_1 . А отже зазначеним рішенням встановлено речове право ОСОБА_1 на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , оскільки саме за даною адресою останній має зареєстроване місце проживання.

Таким чином при розгляді даної справи постанова Чернігівського апеляційного суду від 22.03.2021 має преюдиційне значення і ОСОБА_1 підлягає вселенню до житлового будинку АДРЕСА_1 .

Оскільки виселення ОСОБА_1 має відбуватись у відповідності до вимог закону, а в даному випадку розглядається питання щодо позовних вимог ОСОБА_1 про вселення як особи, що зареєстрована у житловому будинку та яка була виселена в порушення вимог закону, що встановлено рішеннями судів апеляційної інстанції, то судом не приймаються до уваги доводи відповідача про порушення її права власності, які будуть оцінені судом під час вирішення питання щодо виселення ОСОБА_1 або втрати ним користування житловим приміщенням.

Верховний Суд у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц вказав, що неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

В даному випадку ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , укладаючи договір дарування, будучи обізнаною про наявні спори щодо житлового будинку, оскільки перебуває в родинних відносинах з ОСОБА_5 , яка є її матір`ю, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2020 року у справі № 748/2791/19-ц, несе відповідні ризики, оскільки на час укладення договору дарування справа щодо виселення ОСОБА_1 перебувала на розгляді в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи встановлені обставини справи в їх сукупності, з урахуванням наведених мотивів, постанови Чернігівського апеляційного суду від 22.03.2021 щодо поновлення ОСОБА_1 у реєстрації місця проживання, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимог підлягають задоволенню, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.15, 310, 311, 395, 401 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення - задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 до житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 як законного представника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду через Чернігівський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 13 жовтня 2021 року.

Суддя С. М. Майборода