МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2021 р. Справа №370/896/21

Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Тандира О.В., розглянувши у приміщенні суду у смт Макарів Київської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справу за позовом

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , (далі - позивачі) звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 , (далі - відповідач), в якому вказали, що 04.12.2018 року близько 20 год. 30 хв., у с. Ситняки Макарівського району Київської області на ділянці автодороги по вул. Миру, поблизу будинку № 167 відповідач ОСОБА_3 , керував транспортним засобом - автомобілем ВАЗ-2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який від отриманих множинних пошкоджень помер на місці дорожньо-транспортної пригоди. Після здійснення наїзду на пішохода ОСОБА_3 , із місця пригоди зник і не намагався надавати допомогу пішоходу ОСОБА_4 .

За даним фактом дорожньо-транспортної пригоди 05.12.2018 року було відкрито кримінальне провадження № 00000718 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого від 22.05.2020 року вказане кримінальне провадження було закрите за відсутністю у діях ОСОБА_3 , складу вказаного кримінального правопорушення. У вказаній постанові зазначено, що причиною ДТП є власне необережні дії загиблого пішохода ОСОБА_4 , який допустив порушення п. 4.1; п. 4.4; п. 4.7; п. 4.14 ПДР України, що унеможливлює притягнення ОСОБА_3 , до кримінальної відповідальності, у зв`язку із відсутністю в його діях рушень Правил дорожнього руху, які б перебували у причинному зв`язку із настанням суспільно небезпечних наслідків - смерті ОСОБА_4 .

Однак на переконання позивачів, у даному випадку закриття кримінального провадження не звільняє водія ОСОБА_3 , від цивільної відповідальності та обов`язку відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, яку він заподіяв у результаті протиправного використання джерела підвищеної небезпеки, котрим являється транспортний засіб ВАЗ 2106 д.н. НОМЕР_1 .

Так, у відповідності із п. 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі зокрема, посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії: чинний страховий поліс про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Окрім того, у відповідності із п. 2.13 ПДР України право на керування транспортними засобами особам може бути надано, зокрема автомобілями, колісними тракторами, самохідними машинами та іншими механізмами категорії В1. В, Cl, С з вісімнадцятирічного віку.

Однак у порушення вказаних норм, водій ОСОБА_3 , не маючи відповідного посвідчення водія і не маючи взагалі права керування транспортним засобом керував ним. Дані обставини підтверджуються показами самого ОСОБА_3 , га іншими матеріалами кримінального провадження.

Згідно п. 2.3 ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: а) перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу; б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Ігноруючи вказані правові норми водій ОСОБА_3 , на момент здійснення наїзду на ОСОБА_4 , керував автомобілем із технічно несправною гальмівною системою. Вказані несправності виникли до моменту ДТП і у водія була можливість виявити їх як перед виїздом, так і під час руху. Дані обставини встановлені висновком інженерно-технічної експертизи № 12-1/707 від 24.04.2019 року при дослідженні технічного стану транспортного засобу та вказують на те, що ОСОБА_3 , керуючи автомобілем, своїми діями створив небезпеку дорожнього руху і не був уважним та не слідкував за дорожньою обстановкою.

Окрім того положення п. 2.10 ПДР України вимагають від водія у разі причетності до ДТП негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди: увімкнуті аварійну сигналізацію і виставити знак аварійної зупинки; не переміщувати транспортний засіб і речі, що мають причетність до пригоди; вжити заходів для надання медичної ломоти або транспортувати потерпілого до медичного закладу; повідомити про ДТП уповноважений підрозділ поліції.

Однак ОСОБА_3 , повністю проігнорував дані вимоги закону та з метою уникнення відповідальності та нівелювання слідів пригоди, не зупинився і зник з місця ДТП, достовірно знаючи, що скоїв наїзд на людину. Вказані обставини повністю підтверджуються показами ОСОБА_3 , та матеріалами кримінального провадження.

Всі вище зазначені обставини та вина ОСОБА_3 , у порушенні цілого ряду положень ПДР України підтверджується матеріалами кримінального провадження № 00000718.

В результаті дій відповідача ОСОБА_3 , позивачам завдано значні матеріальні збитки, які полягають у вимушених витратах на придбання необхідних речей та продуктів харчування, пов`язаних із похованням сина позивачів та поминальним обідом, а саме: транспортні послуги на суму 2500 грн., поминальні обіди на суму 16985 грн., встановлення пам`ятника на суму 22500 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. А всього матеріальних збитків заподіяно на загальну суму 44485 грн.

Позивачі вказують, що відповідно до ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 1193 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Положення ст. 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути труба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Звичайна необережність або вина, допущені потерпілим у ДТП не можуть впливати на розмір відшкодування або на звільнення від відшкодування в розумінні вимог ст. 1193 ЦК України. Доказів грубої необережності пішохода проведеним досудовим розслідуванням не встановлено.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.10.2019 року у справі № 352/342/17.

Крім того, позивачі вказують, що Окрім матеріальних збитків в результаті дій відповідача позивачам завдано моральної шкоди, які полягають в у втратах немайнового характеру, що сталися внаслідок загибелі та втрати єдиного сина. Втративши єдиного сина суттєво змінилися умови життя. Крім того, позивачі пережили стрес та душевні страждання внаслідок смерті сина, порушився сон, погіршився стан здоров`я, виникла невпевненість у майбутньому.

В момент усвідомлення невідворотної втрати рідною людини позивачі перенесли значний емоційний стрес, який супроводжувався почуттям страху, напруги, розпачу, безпорадності. Дана психоемоційна напруга значно вплинула на характерологічні особливості особистості, що проявилося у підвищеній образливості, дратівливості, знервованості, зниженні настрою, песимістичних настановах щодо майбутнього. Внаслідок суттєвої негативної зміни обставин життєдіяльності постали порушеними актуальні сімейні та трудові плани, позивачі дотепер обмежені в можливостях побудови та реалізації нових життєвих планів, нової продуктивної самореалізації.

Узагальнюючи вищенаведене, наслідки дій відповідача постали для позивачів суттєво психотравмуючими, обумовили порушення фізичної та психоемоційної сфер існування особистості, дотепер обмежують можливості активної та повноцінної життєдіяльності, викликали появу негативних психологічних переживань, тобто спричинили моральні страждання.

Кількісний еквівалент завданої моральної шкоди позивачі оцінюють в 100 мінімальних заробітних плат, розмір яких приймається рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні на момент винесення судового рішення, тобто 100 х 6000 гривень., які підлягають стягненню на підставі ст.ст. 23, 1166-1168 ЦК України.

Враховуючи викладене, позивачі просили суд стягнути з відповідача на користь кожного з них по 44485 грн., матеріальної шкоди та по 600000 грн., моральної шкоди.

У встановлений процесуальним законом строк та у встановленому порядку відповідач подав відзив на позов кожного з позивачів, у якому проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі.

В обґрунтування заперечень проти позову вказав, що твердження позивача по втрату єдиного сина не находять свого підтвердження у відповідності довідки про склад сім`ї № 184 Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області від 25.06.2021 року в якій зазначено, що склад сім`ї ОСОБА_5 входять 7 осіб одна дочка та троє синів за виключенням сина ОСОБА_4 , 1988 р.н., який проживав разом до загибелі.

Зазначив про сумнівність понесених позивачами витрат на поховання сина, оскільки інформації про суб`єктів господарювання, які надавали відповідні послуги, відсутня у Єдиному Державному реєстрі фізичних осіб підприємців.

Також було отримано характеристику з вищевказаної селищної ради на ім`я ОСОБА_4 , 1988 р.н., , який проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 , в якій зазначено, що останній ніде не працював, зловживав спиртними напоями.

Також відповідач вказує, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 04.12.2018 року, внаслідок якої загинув ОСОБА_4 , відповідач мав поліс цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ5950982 на 04.12.2018 року був чинний. Відповідно до Розпорядження Нацкомфінпослуг від 09.04.2019 №538, страхові суми за внутрішніми договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності встановлені у розмірі, за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю - 260 000 грн. на одного потерпілого, незалежно від кількості потерпілих, однак позовна заява не містить даних про звернення позивача до страхової компанії відповідача по відшкодуванню заподіяної шкоди.

Відповідач вказав, що відповідно до п. 2 постанови Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Однак у кожному разі підставою до цього може бути груба необережність потерпілого (знаходження в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху і т.п.), а не проста необачність.

Відповідач зазначає, що відповідно до ст. ст. 1166, 1167, 1174 ЦК України відсутні всі обов`язкові елементи цивільно-правової відповідальності відповідача.

Відсутність вини ОСОБА_6 , у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталася 04.12.2018 року, відповідно і відсутність доказів вчинення відповідачем кримінального правопорушення, що встановлено постановою про закриття кримінального провадження №00000718 від 05.12.2018 року, виключає його відповідальність за заподіяння шкоди.

Позивачем не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між цими діями та спричиненою шкодою, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалою суду від 13.04.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 , залишено без руху та надано строк на усунення вказаних в ухвалі недоліків строком на 5 днів з моменту отримання вказаної ухвали. Ухвалою суду від 13.04.2021 року позовну заяву ОСОБА_2 , було залишено без руху аналогічно.

Ухвалою суду від 19.05.2021 року ОСОБА_1 , звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви, а її позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Ухвалою суду від 19.05.2021 року аналогічно ОСОБА_2 , звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви, а його позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справ ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено порядок подання відзиву на позов, в тому числі направлення його копії іншим учасникам справи.

Ухвалою суду від 10.08.2021 року справу №370/896/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої діями відповідача об`єднано в одне провадження зі справою №370/897/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої діями відповідача.

Ухвалою суду від 10.08.2021 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 22.09.2021 року, яке було відкладено на 12.10.2021 року.

У судове засідання особи, що беруть участь у справі не з`явилися, подали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справі, суд встановив наступне.

Досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №00000718 від 05.12.2018 року встановлено, що 04.12.2018 року близько 20.30 на проїжджій частині вулиці Леніна (Миру) поблизу будинку № 167 в с. Ситняки Макарівського району Київської області водій автомобіля марки «ВАЗ 2106» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який знаходився в напів горизонтальному положенні на проїжджій частині. Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_4 , від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

Як вбачається з показів свідка ОСОБА_3 , допитаного в межах вказаного кримінального провадження, посвідчення водія він не отримував.

Як вбачається з висновку інженерно-технічної експертизи за експертною спеціалізацією «дослідження технічного стану транспортного засобу» №12-1/707 від 24.04.2019 року, система робочого гальма автомобіля «ВАЗ 2106» реєстраційний номер НОМЕР_2 на момент огляду знаходиться в технічно-несправному стані, через замащення робочих поверхонь фрикційних накладок гальмівних колодок та гальмівного барабану гальмівного механізму лівого заднього колеса, а також відсутність частини гальмівного трубопроводу правого заднього колеса та блокування каналу гальмівного трійника в місці з`єднання з гальмівним трубопроводом заднього правого колеса. Дані несправності виникли до ДТП, та у водія була можливість їх виявити, як перед виїздом, так під час руху, при застосуванні гальмування. Експлуатація автомобіля з вказаними несправностями знижує ефективність дії гальм та призводить до збільшення гальмівного шляху транспортного засобу.

Як вбачається з висновку комісійної судово-медичної експертизи №38/К від 16.03.2020 року, що при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_4 , виявлено наступні тілесні ушкодження: рани на межі тім`яної, скроневої і потиличної ділянок голови зліва і за лівим вухом, садна на лівій скроневій ділянці, на лобі зліва, за лівим вухом, на передній поверхні грудної клітки і живота, задньо-боковій поверхні шиї зліва, поперекової ділянки справа і на лівій сідниці, множинні синці сідниці і стегна справа по задній поверхні, на задній поверхні середньої третини лівого стегна і задньої поверхні середньої третини правої гомілки, множинні переломи ребер 2,3,4,5 по передньо-підпахвинній лінії справа, 6 ребра по середньо-ключичній лінії справа 2,3,4,5,6,7,8 ребер по середньо ключичній лінії зліва 1,2,3,4,5,6,7,8 ребер зліва по логіаточній лінії, вивих лівої ключиці, перелом грудини на рівні 2-3 ребра, перелом 4 грудного хребця з крововиливами під оболонки спинного мозку, забій легень, розриви серцевої сорочки і лівого шлуночка серця з наявністю 37000 мл., крові в грудній порожнині, закритий перелом лівої стегнової кістки, масивні крововиливи в м`які тканини голови, відкритті множинні багато уламкові переломи кісток склепіння і основи черепа, руйнування тканини головного мозку з крововиливами під оболонки і в шлуночки головного мозку. Такі з вищевказаних тілесних ушкоджень, як розрив лівого шлуночка серця, руйнування тканини головного мозку, є безумовно смертельними, тобто після їх отримання смерть настає практично миттєво, зберегти життя травмованого неможливо.

З висновку судово-медичної експертизи №2/95 від 20.02.2019 року вбачається, що при судово-токсикологічному дослідженні в крові трупа ОСОБА_4 , виявлено 3,54 проміле етилового спирту, що за життя може відповідати тяжкому ступеню алкогольного сп`яніння.

З висновку інженерно-технічної експертизи за експертною спеціалізацією «дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортних пригод» №12-1/1292 від 13.05.2020 року вбачається, що за даних дорожніх обставин, водій автомобіля «ВАЗ 2106» реєстраційний номер НОМЕР_2 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.2, п. 12.3 Правил дорожнього руху України. За даних дорожніх умов швидкість руху автомобіля «ВАЗ 2106» реєстраційний номер відповідала видимості елементів дороги в напрямку руху. В заданій дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля «ВАЗ 2106» реєстраційний номер НОМЕР_2 не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування в заданий момент виникнення небезпеки для його руху. В заданій дорожній ситуації водій автомобіля «ВАЗ 2106» реєстраційний номер НОМЕР_2 не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом виконання безпечного маневру об`їзду в момент виявлення перешкоди для його руху.

Постановою старшого слідчого розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління ГУ НП в Київській області Попадюка К.О., від 22.05.2020 року закрито кримінальне провадження №00000718 від 05.12.2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у зв`язку з відсутністю у діянні останнього складу вказаного кримінального правопорушення. Такий висновок слідчий зробив на тій підставі, що причиною дорожньо-транспортної пригоди є необережні дії пішохода ОСОБА_4 , який допустив порушення вимог п. п. 4.1; 4.4; 4.7; 4.14 а), б), в) правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002, відповідно до яких: - 4.1 «пішоходи повинні рухатися по тротуарах і пішохідних доріжках, тримаючись правого боку». - 4.4 «у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям, повинні виділити себе, а по можливості мати на зовнішньому одязі світлоповертаючі елементи, для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху». - 4.7 «пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а в разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч». - 4.14 Пішоходам забороняється: - а) «виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху» - б) «раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід».

Із копії свідоцтва про народження від 12.09.1988 року серії НОМЕР_3 вбачається, що позивачі є батьками загиблого у ДТП ОСОБА_4 , (а.с. 10). При цьому ОСОБА_2 , визнаний потерпілим у кримінальному провадженні №00000718 від 05.12.2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Позивачі у зв`язку зі смертю сина понесли вимушені витрати на придбання необхідних речей та продуктів харчування, пов`язаних із його похованням та поминальним обідом, а саме: транспортні послуги на поховання на суму 2500 грн., (а.с. 20); поминальні обіди на суму 16 985 грн., (а.с. 21,22); встановлення пам`ятника на суму 22500 грн., (а.с. 19), що підтверджується відповідними рахунками та квитанціями.

Вирішуючи вимоги за даним позовом суд керується наступним.

Частинами першою та другою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

При цьому, частино 5 вказаної статті передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, необхідними підставами цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, що має довести позивач є: наявність протиправної поведінки; прямої дійсної шкоди; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою. Крім цього, відсутність непереборної сили чи умислу потерпілого, що має довести відповідач.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі №674/1666/14-ц (провадження № 61-6468зпв18), де вказано, що зобов`язання про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою.

Також слід зазначити, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Щодо наявності в діях відповідача протиправної поведінки слід зазначити, що згідно п. 1.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 10 жовтня 2001 р., № 1306 (далі - ПДР України) дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Як передбачено п.п. а, б, д п. 2.3 ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу; бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Згідно п. 12.1, 12.2 ПДР України під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги.

Як вбачається з матеріалів справи, вказаних вимог ПДР України відповідач не дотримався, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який знаходився на проїжджій частині, внаслідок чого пішохід ОСОБА_4 , від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

Наведене свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між порушеннями відповідачем ПДР України та наслідками у виді смерті потерпілого ОСОБА_4 .

При цьому посилання відповідача на ту обставину, що у постанові слідчого про закриття кримінального провадження не встановлено у діях ОСОБА_3 , порушень ПДР України, які б перебували у причинно-наслідковому зв`язку із ДТП та смертю потерпілого, для суду не має правового значення при вирішенні питання про цивільно-правову відповідальність, оскільки ці обставини встановлювалися слідчим для встановлення у діях відповідача складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Європейський суд з прав людини у справі «Еліас Папагеоргіу проти Греції» (заява № 44101/13), визначив, що презумпція невинуватості охоплює тягар надання доказів, правові презумпції факту та права, право не свідчити проги себе, досудовий розголос та передчасне проголошення провини підсудного. Крім цього, державні службовці не повинні поводитися з виправданою особою як з винною. Але цивільне провадження у справі не було продовженням кримінального провадження. Є прийнятним те, що стандарти надання доказів відрізняються. При ньому ЄСПЛ зауважив, що виправдувальний вирок не звільнив заявника від цивільної відповідальності.

Наявність прямої дійсної шкоди позивачам у розмірі 44485 грн., як витрат на придбання необхідних речей та продуктів харчування, пов`язаних із похованням сина та поминальним обідом, підтверджуються відповідними рахунками та квитанціями а саме: транспортні послуги на поховання на суму 2500 грн., (а.с. 20); поминальні обіди на суму 16 985 грн., (а.с. 21,22); встановлення пам`ятника на суму 22500 грн., (а.с. 19).

Посилання відповідача на ту обставину, що вказані у рахунках та квитанціях фізичні особи - підприємці відсутні у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не підтверджуються допустимими доказами, оскільки всі витяги з вказаного реєстру, надані відповідачем, не засвідчені належним чином як паперові копії електронного доказу відповідно до ст. 95 ЦПК України та не беруться судом до уваги.

Крім того, відповідачем у порушення ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надано доказів заподіяння шкоди під дією непереборної сили наявності умислу потерпілого.

Враховуючи викладене, відповідач, як особа, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, повинна нести відповідальність за завдану шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності їх вини, а тому позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 44485 грн., є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Що ж до вимог ст. 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого, а саме його грубої необережності потерпілого, який перебував на момент ДТП у стані алкогольного сп`яніння та знехтував ПДР України, то вина потерпілого не враховується у разі відшкодування у разі відшкодування витрат на поховання.

Що ж до вимог про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд вважає, що позивачам безумовно завдано моральної шкоди, яка полягає у зумовлених глибокими емоційними переживаннями з приводу втрати сина, однак заявлений розмір моральної шкоди є явно завищеним, тому, враховуючи відсутність вини відповідачів, те, що загиблий знехтував правилами безпеки руху, перебував у нетверезому стані, виходячи з принципу розумності і справедливості, та з урахуванням обставин, що відповідач не мали технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів по 100000,00 грн. моральної шкоди.

Також слід зазначити, що правова позиція про стягнення шкоди, завданої ДТП, внаслідок якої загинув потерпілий за відсутності у діях водія складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України, висловлена у постанові КЦС ВС від 18.10.2019 № 352/342/17 (61-40790св18), яку суд обов`язково має враховувати при розгляді даної справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір пропорційно задоволеним позованим вимогам слід стягнути з відповідача в дохід держави у розмірі, оскільки позивачі судом були звільнені від їх сплати. Так, кожен з позивачів мав би сплатити за подання позовної заяви 908 грн., за вимоги про відшкодування майнової шкоди та 6000 грн., за вимоги про відшкодування немайнової шкоди, а всього 13816 грн., а тому пропорційно розміру задоволених позовних вимог (18,97%) з відповідача слід стягнути 2620,90 грн., судового збору.

Керуючись ст.ст. 141, 247, 259, 263, 264-265, 354-355 ЦПК України суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , 44485 грн., матеріальної шкоди, та по 100000 грн., на кожного моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в дохід держави 2620,90 грн., судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося - з дати складання повного його тексту, через Макарівський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 12.10.2021 року.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 - адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ;

ОСОБА_2 - адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5

ОСОБА_3 - адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_6

Суддя О.В. Тандир