Справа № 712/7521/21
Провадження № 2/712/2291/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді Романенко В.А.

за участю секретаря Назаренко М.О.

розглянувши в судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» про захист прав споживачів, посилаючись на те, що 17 вересня 2020 року між сторонами був укладений договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальними послугами.

Відповідач під час підписання договору ввів в оману позивача, адже не надав роз`яснення стосовно суми боргу, законності стягнення зазначеної суми боргу. Для позивача з боку відповідача було складено лист-розрахунок по ор № 77005031. З розрахунку відповідача вбачається, що борг, про який згадується в договорі сформовано з невідомої дати, але за будь-яких обставин, раніше 2013 року. Чинним законодавством передбачається загальна позовна давність, в т.ч. на вимоги про погашення боргу за житлово-комунальні послуги, строком у 3 роки. Аналізуючи наведене, відповідач в умови договору записав борг, який не відповідає вимогам Закону та не існував, адже розрахунок взято «зі стелі». При цьому, відповідачем не вчинені дії щодо роз`яснення позивачу обставин виникнення боргу, його розрахункові чинники, періоди виникнення боргу та інші відомості, у відповідності до яких позивач отримала б повну, достовірну, своєчасну інформацію про борг.

Слід зауважити, що в тексті оспорюваного договору відсутні відомості про те, що позивач прочитала договір, зрозуміла всі його пункти та підтвердила свій борг «підписом на цьому договорі» в сумі 52328,77 гривень, як беззаперечний факт. Також в тексті договору відсутній текст, як приклад, «сторони погодили суму боргу за період…» Позивач, як не погоджувалась, так і не погоджується із сумою боргу. Крім того п.1 укладеного договору не відповідає пункту 1 типової форми затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2003 року № 976 «Про затвердження порядку погашення реструктуризованої заборгованості та внесення поточних платежів за житлово-комунальні послуги», тому що у договорі відсутній розрахунок заборгованості окремо по кожному року з розподілом за місяцями, а тому позивач не знала за які періоди і з чого заборгованість складається. Текст договору не відповідає тексту типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2003 р. № 976 в частині п.1 Типового договору.

Зауважує, що текст договору не було надано до прочитання, а лише надано для підпису через «віконце» будівлі відповідача з боку юриста (ПІБ позивач не пам`ятає).

Жодних написів позивача в тексті договору не існує. Також, в тексті договору, відсутні відомості про борговий період, за який відповідач намагається стягнути борг. На виконання вимог договору позивач не здійснювала платежів. Вказане підтверджується відомостями відповідача.

З боку відповідача відбулося порушення умов ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Просила визнати недійсним договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, укладений 17.09.2020 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Черкаське хімволокно». Здійснити розподіл судових витрат.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Яцюк М.В. позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

В судовому засіданні представники відповідача Марцішевський Б.Р. заперечував проти позовних вимог.

Представником відповідачам надано відзив на позовну заяву.

Суд, заслухавши доводи представника позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст. 5 ЦПК України передбачено, що суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Ч. 1 ст. 8 Конституції України проголошено - в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Тобто, суддя, здійснюючи правосуддя, має керуватися принципом верховенством права.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками та споживачами, а також їхні права та обов`язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги /водопостачання, газ, та інші послуги/ береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Як встановлено в судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 є споживачем житлово-комунальних послуг (послуги по опаленню та гарячому водопостачанню) у квартирі АДРЕСА_1 .

17.09.2020 року між сторонами було укладено договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до договору відповідач надав позивачу розстрочку у погашенні заборгованості з теплопостачання, що утворилася станом на 01.09.2020 року на суму 52328,77 грн., за умовами якого позивачка зобов`язалась погасити вказану заборгованість до 31.07.2021 року шляхом сплати помісячно по 4360,73 грн. боргу + поточні нарахування.

Форма договору розроблена на основі Типового договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2003 р. № 976.

Представником позивача ставиться питання про визнання недійсним даного договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 17.09.2020 року, оскільки відповідач під час підписання договору ввів в оману позивача, адже не надав роз`яснення стосовно суми боргу, законності стягнення зазначеної суми боргу. Відповідачем не вчинені дії щодо роз`яснення позивачу обставин виникнення боргу, його розрахункові чинники, періоди виникнення боргу та інші відомості, у відповідності до яких позивач отримала б повну, достовірну, своєчасну інформацію про борг.

Зазначене, на думку позивача, надає право вимагати визнати недійсним договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 17.09.2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Черкаське хімволокно».

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 КПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Сплати за надані житлово-комунальні послуги проводиться щомісяця, оскільки згідно п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України за №630 від 21.07.2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Позивачем у позовні заяві у відповідності до ч. З ст. 12, ч. 1 ст. 81, ч. 2 ст. 83 ЦПК України суду не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що даний договір порушує умови Закону України «Про житлово-комунальні послуги» або іншим законам, в тому числі Закону України «Про захист прав споживачів», а також будь-яким нормативно-правовим актам, а тому договір про реструктуризацію заборгованості, укладений між позивачем та відповідачем, не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правовідносини між сторонами щодо укладання та виконання умов договору про реструктуризацію заборгованості регулюються спеціальним законом - Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, предметом регулювання якого, як визначено у статті 2 вказаного Закону, є відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг. Аналогічні положення були закріплені у преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинного до набрання законної сили Закону України № 2189-VIII.

На підставі спеціального Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Кабінетом Міністрів України були затверджені Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (Постанова КМУ № 630 від 21 липня 2005 року).

У преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» вказано, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги», який встановлює правовий статус споживачів житлово-комунальних послуг є спеціальним законом по регулюванню суспільних відносин у сфері надання саме житлово-комунальних послуг.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду у справі № 757/24352/17-ц від 12.02.2020 р., від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц.

У статті 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Станом на час підписання спірного договору заборгованість за послуги по централізованому опаленню та гарячому водопостачанню позивача по особовому рахунку НОМЕР_1 складала 52328,77 грн., з врахуванням останньої оплати позивачкою 5000 грн. перед підписанням договору у вересні 2020 року: заборгованість станом на 01.09.2020 року у сумі 57328,77 грн. - 5 000,00 грн. = 52328,77 грн. Вказані обставини встановлені у рішенні Соснівського районного суду у справі № 712/907/21 від 20.05.2021 р. (суддя Троян Т. Є.) та є преюдиційними в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Підписавши даний договір, позивачка визнала всю суму боргу станом на 17.09.2020 року та взяла на себе зобов`язання погасити заборгованість у встановлений договором спосіб.

Позивач при підписанні договору про реструктуризацію заборгованості була належним чином повідомлена про суму боргу по своєму особовому рахунку по НОМЕР_2 , про що свідчить, зокрема, оплата 5000 грн. в рахунок погашення боргу перед укладенням договору про реструктуризацію заборгованості. Також позивач була ознайомлена з текстом договору, з усіма істотними умовами договору, про що свідчить підпис позивача під текстом спірного договору.

Підписанням спірного договору підтверджено, що позивачка вважала умови реструктуризації заборгованості прийнятними та прийняла на себе зобов`язання щодо виконання договірних зобов`язань. При укладенні договору не існувало ніяких умов, які б примусили позивачку прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Отже, такі умови договору є результатом домовленості сторін, що відповідає п. 3 ст. 3 ЦК України.

У відповідності до п. 4 договору про реструктуризацію заборгованості громадянин зобов`язуються забезпечити своєчасне погашення боргу за житлово-комунальні послуги згідно з умовами, передбаченими договором.

Згідно з п. 8 договору про реструктуризацію заборгованості в разі несплати в поточному місяці щомісячного нарахування та визначеної суми боргу, згідно договору до 30 числа кожного місяця, договір буде вважатися розірваним в односторонньому порядку. Борг, який залишився на момент розірвання договору підлягає до сплати в 10-денний період.

Як свідчить інформація з листа-розрахунку по особовому рахунку позивача № НОМЕР_1 , позивач з моменту підписання спірного договору у повному обсязі не вносила плату, передбачену договором про реструктуризацію заборгованості, а саме 4360,73 грн. щомісячно + поточні нарахування.

При цьому, твердження представників відповідача про те, що вказаний договір про реструктуризацію від 17.09.2021 року вже є розірваним, оскільки позивачем своєчасно не сплачений черговий платіж відповідно до п. 8 даного договору не можуть бути встановлені в даній справі, оскільки знаходяться поза межами заявлених позовних вимог ОСОБА_1 . Зустрічний позов відповідачем з цього приводу не заявлений.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду у справі № 182/5322/18 від 27.11.2018 р., постанові Верховного Суду України у справі № 6-118цс13 від 25.12.2013 р.

Волевиявлення є важливими чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України (постанова КЦС ВС від 27.11.2019 № 182/5322/18).

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідків (постанова КЦС ВС від 27.11.2019 № 182/5322/18).

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Позивачем у позовні заяві та в судовому засіданні не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що на момент укладення договору волевиявлення з боку позивача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Таким чином, на момент укладення спірного договору про реструктуризацію заборгованості, волевиявлення позивача та відповідача, як сторін договору, було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Договір про реструктуризацію заборгованості вчинений у письмовій формі з додержанням вимог ст.ст. 203, 207 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину (постанова Верховного Суду у справі № 445/1011/17 від 01.08.2018 р.).

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивач не вперше оспорює договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, укладений 17.09.2020 року між сторонами у справі.

У 2021 році в провадження цього ж суду перебувала справа № 712/907/21 (суддя Троян Т. Є.) за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Черкаське хімволокно» про розірвання спірного договору.

Рішенням суду по справі № 712/907/21 від 20.05.2021 року у задоволенні позову відмовлено та встановлено, що станом на вересень 2020 року (місяць підписання договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 17.09.2020 року) борг по опаленню станом на 01.09.2020 року складає 27899, 19 грн., борг по гарячому водопостачанню - 29429, 58 грн., разом сума боргу складає 57328,77 грн. Позивачкою сплачено за гаряче водопостачання у серпні 2020 року 5000 грн. а тому сума боргу, яка була включена до договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 17.09.2020 року склала 52 328,77 грн. як зазначено у вищевказаному рішенні, підписанням договору сторони підтвердили наявну заборгованість та встановили графік його погашення.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені (постанова Верховного Суду у справі № 761/29966/16-ц від 18.12.2019 р.).

Враховуючи вищевикладене, спірний договір про реструктуризацію заборгованості підписаний сторонами з додержанням вимог чинного законодавства, належних та допустимих доказів позивачем, які б спростовували вказаний факт, та які могли б бути підставою для визнання спірного договору недійсним, з позовною заявою надано не було. Будь-яких прав позивача як споживача послуг по централізованому опаленню та гарячому водопостачанню відповідачем порушено не було.

Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховний Суд у своїй постанові від 7 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц застосував доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). У вищевказаному рішенні зазначено, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 402/1185/15-ц від 08.04.2021 р.

Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду у справі № 450/2286/16-ц від 7 жовтня 2020 року).

Крім того, на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року, справа № 6-951цс16).

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи правовідносини, що склались між сторонами, встановлені судом обставини, що підлягають доказуванню, а також відсутність правових підстав для звільнення позивача від обов`язку доказування, судом не встановлено порушення прав позивача, а тому суд не вбачає законних підстав для їх захисту в обраний спосіб.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 274, 352, 354, 355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» про захист прав споживачів відмовити.

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду через місцевий суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Головуючий: Романенко В.А.

Повний текст рішення суду виготовлений 19 жовтня 2021 року.