ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2802/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Бебі В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про визнання приватизації квартири незаконною, скасування розпорядження про приватизацію квартири, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання приватизації квартири незаконною, скасування розпорядження про приватизацію квартири, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що на підставі розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 18.10.2000 року №1344 ОСОБА_5 , батьку позивача, був виданий ордер на жиле приміщення №28859 серія Б на зайняття трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 на сім`ю з 4 осіб, а саме: на нього ОСОБА_5 , відповідача по справі, його дружину ОСОБА_6 , їх дітей - ОСОБА_3 , позивача по справі, та ОСОБА_7 . Після отримання ордер вся родина ОСОБА_3 заселилась до спірної квартири і проживала в ній. Через певний час відповідач ОСОБА_5 подав заяву на приватизацію квартири. Станом на 19.12.2000 року в даній квартирі було зареєстровано двоє осіб: відповідач ОСОБА_5 та його син позивач ОСОБА_3 26.12.2000 року квартира АДРЕСА_1 була приватизована, а свідоцтво про право власності на житло завжди знаходилось у відповідача ОСОБА_5 , який зберігав його у своєму власному сейфі разом з іншими документами та коштовностями. Позивач ОСОБА_3 , якому виповнилось на той час 11 років, з моменту вселення до спірної квартири постійно проживав в ній. Після народження у позивача сина ОСОБА_8 , останній за заявою позивача був зареєстрований в спірній квартирі. Позивач в період проживання здійснював ремонт у вказаному житлі, замінював віконні системи, укладав договори на постачання інтернет послуг, сплачував вартість цих послуг, брав участь в утриманні будинку і прибудинкової території, сплачував вартість житлово-комунальних послуг, оскільки завжди вважав себе співвласником даної квартири. Однак останнім часом між позивачем та відповідачем загострились стосунки, все частіше виникали між ними конфлікти та сварки з приводу користування спірною квартирою та сплати житлово-комунальних послуг, в результаті чого відповідач став чинити перешкоди позивачу у користуванні даним житлом та належними останньому речами. Тоді позивач запропонував відповідачу здійснити обмін спірної трьохкімнатної квартири на дві окремі квартири. І 2.07.2018 року із переписки з батьком у месенджері „Viber" позивач дізнався від відповідача, що останній є одноосібним власником спірної квартири. Тобто приватизація квартири відбулась без участі на той час малолітнього позивача. Після чого позивач попросив відповідача показати йому свідоцтво про приватизацію квартири. Побачивши його, ОСОБА_3 спочатку не повірив його змісту, але за його зверненням в Дарницькій районній у м. Києві державній адміністрації підтвердили, що єдиним власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 . Оскільки позивач до липня 2018 року ніколи не бачив свідоцтва про право власності на спірне житло, так як воно постійно зберігалось у сейфі відповідача, тому він не пропустив строк звернення до суду з даним позовом. За таких обставин просять визнати приватизацію спірної квартири незаконною, а також визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 26.12.2000 року та розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва №29068 від 26.12.2000 року, яке було підставою для видання даного свідоцтва.

Представники відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що після отримання ордеру на квартиру АДРЕСА_1 вся родина зареєструвалась в ній, але вселився для проживання тільки відповідач ОСОБА_5 , оскільки на той час він зі своєю дружиною вже не вів спільне господарство і не підтримував шлюбно-сімейних відносин. Тому було вирішено, що дружина ОСОБА_6 залишається проживати з дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_2 . За місцем свого проживання діти продовжили навчатись в школі №80. Через кілька днів після прописки 26.12.2000 року дружина та діти виписались зі спірної квартири, а відповідач, як єдиний мешканець та зареєстрований в цій квартирі, здійснив приватизацію спірного житла, отримавши свідоцтво про право власності на житло. В травні 2001 року колишня дружина відповідача повідомила йому, що син ОСОБА_3 почав вживати пігулки з наркотичною речовиною, тому відповідач поселив та прописав сина в свою квартиру, а згодом вселились колишня дружина з донькою, які проживали в ній без реєстрації до 2013 року. Крім того, позивач пропустив строк позовної давності, оскільки він зі своїх 16-ти років знав, що квартира приватизована тільки на відповідача, про це йому не раз говорив останній і показував свідоцтво про право власності на житло. В даній ситуації строк позовної давності повинен обчислюватись з дати досягнення позивачем повноліття, тобто з 1.03.2007 року і закінчується цей строк 2.03.2010 року, позивач подав позов тільки 29.08.2018 року, тобто через вісім з половиною років після закінчення строку позовної давності. Тому вказані обставини є підставами для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації Лимич Л.Г. просила відмовити в задоволенні позову, оскільки приватизація даної квартири була здійснена згідно чинного законодавства і будь-яких порушень не було. ОСОБА_5 надав необхідний та вичерпний перелік документів, потрібних для такої процедури, і їх зміст повністю надавав можливість передати спірну квартиру у його власність.

Заслухавши позивача, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

За правилами ст.1 ЖК України відповідно до Конституції України громадяни України мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги.

Як регламентовано ч.1-5, ст.9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ч.1, ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Як встановлено судом, згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 його батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.25).

На підставі розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 18.10.2000 року №1344 ОСОБА_5 , батьку позивача, був виданий ордер на жиле приміщення №28859 серія Б на зайняття трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 на сім`ю з 4 осіб, а саме: на нього ОСОБА_5 , відповідача по справі, його дружину ОСОБА_6 , їх дітей - ОСОБА_3 , позивача по справі, та ОСОБА_7 (а.с.17).

Як наголошує ст.31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Згідно технічного паспорту спірна квартира є трьохкімнатною, ізольованою, жилою площею 46,4 м2, загальною площею 88,6 м2, яка розташована на 4 поверсі 16-типоверхового будинку, і складається з трьох окремих кімнат жилою площею, 11,9 м2, 17,0 м2 та 17,5 м2 (а.с.57-59).

За змістом довідки Ф-3 від 20.02.2013 року №70 позивач ОСОБА_3 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 19.02.2000 року (а.с.19). Таку ж дату підтверджує і довідка про реєстрацію місця проживання особи №315633, видана 5.07.2018 року відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницького районної у м. Києві державної адміністрації, вказуючи, що ОСОБА_3 зареєстрований з 19.12.2000 року і по теперішній час, тобто безперервно (а.с.20). Також аналогічну дату реєстрації позивача 19.12.2000 року зазначають витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.78), форма №16 відділу Державної міграційної служби Дарницького району м. Києва, заведена на ОСОБА_3 (а.с.77; 150), форма №16 того ж відділу, заведена на ОСОБА_5 , в якій стоїть дата реєстрації його малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.149; 156) та поквартирна картка (форма Б) (а.с.148), надана відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницького районної у м. Києві державної адміністрації за №2531 від 9.09.2019 року (а.с.147).

Відповідно до довідок Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 21.08.2019 року №105/01-3763/1 та від 30.09.2019 року №105/01-4405/1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 з 3.12.1992 року по 4.11.2000 року, а ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстровані у вказаній квартирі з 3.12.1992 року по теперішній час (а.с.118; 169).

Описані вище обставини, що містяться у вказаних доказах, спростовують пояснення представників відповідача ОСОБА_5 , дані в судовому засіданні, та описані у відзиві ОСОБА_5 (а.с.92-94) про те, що позивач ОСОБА_3 26.12.2000 року не був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , а його реєстрація місця проживання значилась в квартирі АДРЕСА_2 , де він і ходив до школи АДРЕСА_3 , а зареєстрований він був у спірній квартирі тільки з травня 2001 року після звернення колишньої дружини до відповідача щодо негативної поведінки сина.

За змістом ч.1, ст.1 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Як передбачено ч.4-5, ст.5 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

20.12.2000 року відповідач ОСОБА_5 звернувся до керівника органу приватизації Харківської районної державної адміністрації м. Києва Горбенка Г.С. з заявою про надання йому у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.55), додавши до неї довідку про склад сім`ї (а.с.56), технічний паспорт на квартиру (а.с.57-59), копію свого військового квитка (а.с.62) та довідку 199 КЕЧ МО України (а.с.63). Як вбачається зі змісту зазначеної довідки про склад сім`ї, в спірній квартирі зареєстрованим є лише ОСОБА_5 (а.с.56).

Як наголошує ч.1-2, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

Після наданої заяви, довідки про склад сім`ї та інших документів 26.12.2000 року керівником органу приватизації Харківської районної державної адміністрації м. Києва Горбенком Г.С. було видано розпорядження №29068 про передачу ОСОБА_5 у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.54). На підставі даного розпорядження того ж 26.12.2000 року тим же органом приватизації було видано свідоцтво про право власності на житло, за змістом якого ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.18). 21.02.2001 року дане свідоцтво було зареєстроване у комунальному підприємстві „Київське міське бюро технічної інвентаризації" (а.с.18, зворот. бік).

Згідно ч.1-5, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Аналізуючи вказані норми права та докази, надані сторонами по справі, суд вважає, що будучи зареєстрованим в спірній квартирі з 19.12.2000 року і по день подачі позову до суду безперервно, що достеменно встановлено судом і описано вище, позивач ОСОБА_3 набув право користування вказаним житлом. Позбавлення його такого права може відбуватись або на добровільних засадах (так як він на той час був неповнолітнім, то за волевиявленням законного представника), або за рішенням суду. Але при подачі заяви про приватизацію квартири відповідач надав довідку про склад сім`ї, де на 20.12.2000 року позивач ОСОБА_3 зареєстрованим в спірній квартирі не значиться (а.с.56), що суперечить витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.78) та іншим описаним доказам. За таких обставин, оскільки позивач мав право користування спірною квартирою, був зареєстрований в ній на день подачі заяви про передачу квартири у приватну власність, на даний час не позбавлений такого права судовою інстанцією, тому приватизація квартири ОСОБА_5 порушила таке його право, так як він також мав право на приватизацію жилого приміщення, чим не зміг скористатись з вини ОСОБА_5 . Тому суд приходить до висновку, що розпорядження №29068 від 26.12.2000 року керівника органу приватизації Харківської районної державної адміністрації м. Києва Горбенка Г.С. про передачу ОСОБА_5 у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 та свідоцтво від 26.12.2000 року про право власності ОСОБА_5 на вказане житло слід визнати недійсними.

Суд відмовляє позивачу в задоволенні його частини позову про визнання приватизації спірної квартири незаконною, оскільки приватизація квартири є процедурним процесом, що складається із кількох складових і діючим законодавством визнання її незаконною чи протиправною не передбачено.

У відповідності до ч.1, ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ч.1, ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ч.3, ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки позивач дізнався про існуючу приватизацію спірної квартири тільки в липні 2018 року, що підтверджується перепискою з відповідачем у месенджері „Viber" (а.с.27), і не спростовано в судовому засіданні представниками останнього, а звернувся він до суду з даними позовом 29.08.2018 року, тому суд вважає, що позивачем такий встановлений законодавством строк позовної давності не був пропущений, оскільки він про порушення свого житлового права дізнався тільки в липні 2018 року, а тому відлік строку позовної давності відраховується з дати, коли особа дізналась про своє порушене право, і за таких обставин, звертаючись до суду з даним позовом, він не порушив такий строк.

Суд не може покласти в основу рішення показання свідка ОСОБА_12 про те, що позивач ще у 2008 року знав про приватизацію спірної квартири одноосібно на батька, оскільки вказана інформація йому відома зі слів відповідача ОСОБА_5 , а також показання свідка ОСОБА_13 про те, що позивач знав про приватизацію ще у 2013 році, оскільки між нею як сестрою позивача і позивачем як її братом існує конфліктна ситуація щодо поділу житла, яке перебуває у розпорядженні батьків і вона є заінтересованою особою дати показання на користь батька, відповідача по справі.

Відповідно до ч.9, ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки суд повністю вирішив спір по суті, тому необхідно скасувати заходи забезпечення позову у вигляді ухвали судді Дарницького районного суду м. Києва Колесника О.М. від 25.09.2018 року про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81; 133; 141; 158; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.41; 47 Конституції України, ст.203; 215; 256-257; 267; 321; 626 ЦК України, ст.1; 9; 31; 58 ЖК України, ст.1; 5 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду", суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Скасувати розпорядження органу приватизації Харківської районної державної адміністрації м. Києва від 26.12.2000 року за №29068 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 .

Визнати свідоцтво про право власності на житло, видане 26.12.2000 року відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва, про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , недійсним.

В задоволенні частини позову ОСОБА_3 до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про визнання приватизації квартири незаконною відмовити.

Скасувати ухвалу судді Дарницького районного суду м. Києва Колесника О.М. від 25.09.2018 року про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :