судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
29 вересня 2021 року
справа № 2607/386/2012
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
за результатами касаційного розгляду касаційної скарги касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савченко Ю. Й. касаційну скаргу задоволено, постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року скасовано, ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 03 червня 2021 року залишено в силі.
З цим результатом касаційного розгляду не можу погодитись з таких підстав.
29 березня 2020 року боржник ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савченко Ю. Й., у якій просив визнати неправомірною та скасувати довідку - розрахунок заборгованості за аліментами від 10 березня 2021 року, визнати неправомірною бездіяльність та зобов`язати головного державного виконавця здійснити перерахунок заборгованості за аліментами, врахувавши сплату ним аліментів у період з 02 липня 2012 року до 01 листопада 2020 року на загальну суму 415 116,00 грн.
Скарга мотивована тим, що постановою головного державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савченко Ю. Й. від 20 жовтня 2020 року відкрито виконавче провадження № 63314324, про наявність якого боржник дізнався випадково, оскільки поштова кореспонденція надсилалась не на його адресу.
Зазначає, що ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29 серпня 2012 року між ним та стягувачем - ОСОБА_1 укладено мирову угоду, яка затверджена ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 29 серпня 2012 року, про сплату ним аліментів на користь стягувача ОСОБА_1 на утримання їх спільних дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в добровільному порядку у розмірі 4 000,00 грн щомісяця до 02 грудня 2022 року та у розмірі 2 000,00 грн щомісяця з 02 грудня 2022 року до 21 листопада 2027 року.
Стверджує, що він належним чином виконує умови мирової угоди шляхом сплати щомісячних платежів стягувачу через засоби поштового зв`язку, а згодом і через банківські платіжні системи. Незважаючи на це, 20 жовтня 2020 року головний державний виконавець Савченко Ю. Й. відкрила виконавче провадження № 63314324 з примусового виконання ухвали Подільського районного суду міста Києва від 29 серпня 2012 року. Державний виконавець нарахував йому заборгованість за цим виконавчим документом за період з липня 2012 року до березень 2021 року включно у розмірі 398 069,00 грн.
При здійсненні цього розрахунку заборгованості за аліментами державний виконавець не врахував здійсненні ним оплати за аліментами за вказаний період на загальну суму 415 116,00 грн через відсутність у наданих ним на підтвердження сплати аліментів документах вказівок на призначення платежу «аліменти». Вважає такі дії ( бездіяльність) державного виконавця неправомірними, оскільки сплату ним аліментів на утримання дітей, крім наданих документів про здійснення переказів на користь ОСОБА_1 підтверджує також електронне листування між сторонами виконавчого провадження, інформація, викладена у відзивах ОСОБА_1 на позов та на апеляційну скаргу в інших справах, де вона визнає факт сплати ним аліментів. Вказує також на те, що у нього не було технічної можливості самостійно вказувати призначення платежу при пересиланні аліментів через банківський термінал, оскільки вся інформація формується банківським терміналом автоматично. Звертає увагу, що за 99 місяців, починаючи з липня 2012 року до вересня 2020 року, сума мала становити 396 000,00 грн, проте він здійснив оплату на загальну суму 415 116,00 грн. Просив урахувати, що у різні періоди перерахування аліментів здійснював шляхом переказів коштів через установи АТ «Укрпошта» та на різні платіжні картки стягувача. Зазначає, що обов`язок зі сплати аліментів належно виконує, і жодних інших фінансових зобов`язань перед стягувачем у нього немає.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 03 червня 2021 року у задоволені скарги ОСОБА_3 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що доводи скаржника про неправильність розрахунку заборгованості ОСОБА_3 за аліментами є безпідставними. Дійшов висновку, що державний виконавець при здійсненні цього розрахунку обґрунтовано не врахувала надані боржником копії платіжних доручень про перерахування коштів на користь стягувача, оскільки в них не зазначено, що призначення вказаних платежів - «аліменти». Перераховані кошти є аліментами у разі зазначення в платіжних документах будь-яких слів чи словосполучень, які б свідчили про це, в іншому випадку вони є добровільною участю батька у витратах на дітей чи участю в інших витратах колишньої дружини та їх дітей. Зазначив, що копії доказів електронного листування між сторонами виконавчого провадження, де містяться відомості про необхідність сплати аліментів, не відповідають вимогам статті 100 ЦПК України та відповідно до статті 78 ЦПК України є недопустимими доказами.
Постановою Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , підписану представником ОСОБА_6 , задоволено. Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 03 червня 2021 року скасовано.
Скаргу ОСОБА_3 задоволено.
Визнано неправомірною та скасовано довідку-розрахунок заборгованості за аліментами ОСОБА_3 за період з 02 липня 2012 року до 10 березня 2021 року, складену головним державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савченко Ю. Й.
Визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Савченко Ю. Й. щодо неврахування при здійсненні розрахунку заборгованості за аліментами ОСОБА_3 у виконавчому проваджені № 6314324 за період з 02 липня 2012 року до 10 березня 2021 року, наданих боржником квитанцій про перерахування аліментів на користь стягувача ОСОБА_1 .
Зобов`язано головного державного виконавця Савченко Ю. Й. здійснити перерахунок заборгованості за аліментами боржника ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № 6314324, які сплачуються ним відповідно до ухвали Подільського районного суду міста Києва від 28 серпня 2012 року на користь ОСОБА_1 , додатково врахувавши при здійсненні перерахунку подані боржником ОСОБА_3 квитанції про перерахування ним на користь стягувача аліментів у період з 02 липня 2012 року до 01 листопада 2020 року.
Апеляційний суд виходив з того, що відсутність у наданих боржником державному виконавцю та суду квитанціях про перерахування ним коштів на користь стягувача інформації щодо призначення платежу не може бути підставою для неврахування цих платежів як сплати аліментів, оскільки стягувач не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції доказів того, що між сторонами існує інша домовленість, окрім мирової угоди про сплату аліментів, затвердженої ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 29 серпня 2012 року. Зазначив, що в матеріалах справи наявні копії відзивів, які надавались представником стягувача ОСОБА_1 - адвокатом Бордуновою Н. О. у справі № 758/143999/20, з яких відомо, що ОСОБА_1 не заперечує вчасне виконання ОСОБА_3 умов мирової угоди в частині надання коштів на утримання дітей у розмірі по 2 000,00 грн на кожну дитину. ОСОБА_1 не заперечувала факт отримання грошових коштів від ОСОБА_3 , заперечувалась лише та обставина, що ці кошти є аліментами.
11 серпня 2021 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду, ухвалу суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що скарга ОСОБА_3 не обґрунтована, оскільки у наданих ним квитанціях немає призначення платежу. Боржник працює в банківській установі, тому обізнаний в зазначенні «призначення платежу». Сторони є співвласниками майна та квартири, отже, мають спільні витрати з утримання цього майна. Діти мають статус інваліда (діагноз: остеогенез), мають численні переломи, що потребує ситуаційних витрат, тому кошти були спрямовані за іншим цільовим призначенням.
У справі встановлено, що ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 29 серпня 2012 року визнано мирову угоду, укладену між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 , згідно з якою ОСОБА_3 зобов`язався щомісяця сплачувати ОСОБА_1 аліменти на дітей у добровільному порядку у розмірі, що становить 4 000,00 грн з подальшою індексацією відповідно до чинного законодавства України за період з 02 липня 2012 року до 02 грудня 2022 року та у розмірі 2 000,00 грн з подальшою індексацією відповідно до чинного законодавства України за період з 02 грудня 2022 року до 21 листопада 2027 року, але вказана місячна сума аліментів на дітей за жодних обставин не може бути меншою ніж сума двох прожиткових мінімумів для них, що припадає на відповідний вік.
Згідно з умовами мирової угоди: аліменти стосовно дітей сплачуватимуться за період з липня 2012 року до досягнення дітьми повноліття, а саме: ОСОБА_4 - до ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 - до 21 листопада 2027 року.
Після досягнення повноліття ОСОБА_4 розмір аліментів на ОСОБА_5 становить 2 000,00 (дві тисячі) гривень 00 коп. з подальшою індексацією відповідно до чинного законодавства України.
Пунктом 4 мирової угоди визначено, що аліменти за весь період, зазначений у п.п. 2, 3 даної Угоди, батько зобов`язується сплачувати матері щомісячними платежами до 5 (п`ятого) числа кожного наступного місяця, з моменту затвердження цієї угоди Подільським районним судом міста Києва шляхом поштового переказу на адресу реєстрації матері - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).
Дослідженими в судовому засіданні копіями платіжних доручень підтверджується, що боржник на користь стягувача перераховував такі суми грошових коштів:
у період з 04 вересня 2012 року до 05 вересня 2013 року - 56 000,00 грн;
у період з 03 жовтня 2013 року до 05 грудня 2014 року - 61 950,00 грн;
у період з 05 січня 2015 року до 04 грудня 2015 року - 49 755,00 грн;
у період з 04 січня 2016 року до 01 грудня 2016 року - 48 516,00 грн;
у період з 03 січня 2017 року до 02 грудня 2017 року - 52 500,00 грн;
у період з 03 січня 2018 року до 31 грудня 2018 року - 59 300,00 грн;
у період з 04 лютого 2019 року до 01 грудня 2019 рік - 44 015,00 грн;
у період з 03 січня 2020 року до 03 жовтня 2020 рік - 43 080,00 грн.
Загальна сума перерахованих коштів становить 415 116, 00 грн.
Відповідно до довідки від 10 березня 2021 року, виданої Подільським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), до відділу від представника боржника надійшла заява з квитанціями про оплату, але в жодній з квитанцій не зазначено призначення платежу.
Від стягувача надійшов лист про те, що грошових коштів із зазначенням у призначенні платежу «аліменти» ОСОБА_1 від ОСОБА_3 не отримувала Суму аліментів стягувач отримала у розмірі 19 931,59 грн. Заборгованість зі сплати аліментів становить 398 069,00 грн.
Задовольняючи касаційну скаргу, суд касаційної інстанції зазначив, що:
суд першої інстанції встановив, що боржником не надано доказів, що банківські картки, на які здійснювався переказ грошових коштів, належать стягувачу не подано. Крім того електронні перекази за допомогою поштового зв`язку не містять жодних відомостей про тип, призначення платежу. Суд першої інстанції також не встановив, що перераховані кошти є аліментами із зазначенням будь-яких слів, словосполучення які б свідчили про це, а не є добровільною участю батька у витратах на дітей чи участі в інших витратах колишньої дружини та їх дітей. Боржником не надано доказів, що він сплачував аліменти у порядку, передбаченому пунктом 4 мирової угоди;
за таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про правомірність дій державного виконавця та відсутність підстав для задоволення скарги. Натомість суд апеляційної інстанції скасував законну та обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції.
З цими висновками і їх обґрунтуванням не можу погодитись, виходячи з такого.
Висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд касаційної інстанції, про те, що перераховані за вказаними квитанціями кошти не є аліментами, а мають інше призначення (добровільна сплата коштів боржником на потреби хворої дитини, на утримання спільного майна), ґрунтується на припущеннях, оскільки, як правильно зауважив суд апеляційної інстанції, інших зобов`язань (за судовим рішенням, договором чи законом) перед ОСОБА_1 , окрім сплати ним аліментів на виконання умов укладеної між сторонами мирової угоди, заявник не мав. Те, що всі зазначені вище платежі перераховувались в строк до 05 числа кожного місяця в сумі, що перевищує 4000 грн на місяць, відповідає умовам укладеної між сторонами мирової угоди, за умовами якої ОСОБА_3 зобов`язався з липня 2012 року щомісячно до 5 (п`ятого) числа кожного наступного місяця, з моменту затвердження цієї угоди, сплачувати матері ( ОСОБА_1 ) аліменти на двох дітей у розміру до 4000 грн, а з 02 грудня 2022 року до 21 листопада 2027 року у розмірі 2000 грн на одну дитину з подальшою індексацією відповідно до чинного законодавства України. Інших зобов`язань ОСОБА_3 (платник аліментів) перед ОСОБА_1 (одержувачем аліментів) не мав. Всі ці обставини, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, свідчать про те, що за вказаними квитанціями боржником перераховувались аліменти, а не інші платежі, у зв'язку з чим у державного виконавця не було підстав не враховувати здійснені боржником платежі в рахунок сплати ним аліментів.
Перерахування зазначених коштів через банк платіжними дорученнями, в яких відсутня відмітка призначення платежу «аліменти», а не поштовими переказами, як обумовлювалось в мировій угоді, з врахуванням вище зазначених обставин (строків внесення платежів, їхнього розміру, відсутності інших зобов`язань перед стягувачем), не може свідчити про інше призначення цих платежів, окрім як сплата аліментів.
Висновок суду першої інстанції про те, що перераховані за вказаними квитанціями кошти не є аліментами, а мають інше призначення (добровільна сплата коштів боржником на потреби хворої дитини, на утримання спільного майна), має характер припущення, оскільки наявність зазначеної потреби та спільного майна не доведена, як і не доведено волевиявлення боржника вносити кошти на вказані цілі.
Така позиція суду першої інстанції, яку підтримав суд касаційної інстанції, є нелогічною, оскільки, з точки зори розсудливої людини, нерозумно не сплачувати боржником аліменти на виконання зобов`язань за мировою угодою впродовж восьми років під загрозою настання негативних наслідків (встановлення обмежень, звернення стягнення на майно тощо), а перераховувати кошти у розмірі аліментів їх одержувачу (стягувачу) на інші невизначені потреби, щодо яких у боржника немає зобов`язань.
За таких обставин належало постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Суддя М. М. Русинчук