КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/11256/17

номер провадження: 22-ц/824/7928/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року у складі судді Юзькової О.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди, захист прав споживачів фінансових послуг,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди, захист прав споживачів фінансових послуг.

Позовна заява мотивована тим, що 11 листопада 2015 року набрало законної сили рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 липня 2015 року у справі № 757/29091/14-ц, яким позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Терра Банк» (далі - ПАТ «Терра Банк»), публічного акціонерного товариства «Кристалбанк» (далі - ПАТ «Кристалбанк»), третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, задоволено частково. Визнано за позивачем право на відшкодування за договором банківського вкладу № ВДР-163660:840 від 05 серпня 2014 року суми банківського вкладу у розмірі 1 200 доларів США.

06 квітня 2016 року набрало законної сили рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 січня 2016 року у справі № 761/24672/15-ц, яким позов ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію та ліквідацію ПАТ «Терра Банк» Ірклієнка Ю.П., Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задоволено частково. Зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію та ліквідацію ПАТ «Терра Банк» усунути порушення бухгалтерського (банківського) обліку за договором банківського вкладу № ВДР-163660:840 від 05 серпня 2014 року шляхом поновлення банківської проводки за квитанцією від 07 серпня 2014 року № 96834 на суму 1200 доларів США за вкладним рахунком позивача № НОМЕР_1 .

30 червня 2016 року набрало законної сили рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року у справі № 761/7978/15-ц, яким позов ОСОБА_1 до ПАТ «Терра Банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задоволено частково. Визнано протиправними дії ПАТ «Терра Банк» зі скасування (видалення) банківської проводки за квитанцією від 07 серпня 2014 року № 96834 на суму 1 200 доларів США за вкладним рахунком позивача № НОМЕР_1 .

Позивачка неодноразово протягом 2016 року зверталася до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявами про виплату відшкодування за вкладом, однак наразі вказані судові рішення відповідачем залишаються невиконаними.

Посилаючись на вказані обставини та на приписи ст.129 Конституції України, Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Закон України «Про захист прав споживачів», з урахуванням уточнення позовних вимог, позивачка просила стягнути з відповідача на свою користь суму невиплаченого гарантованого відшкодування за договором вкладу від 05 серпня 2014 року № ВДР - 163660:840 в гривневому еквіваленті 16 038 грн 52 коп.; курсову різницю на суму вкладу 1 200 доларів США між офіційним курсом гривні до долару США на день початку виведення ПАТ «Терра Банк» з ринку 22 серпня 2014 року та курсом гривні за розрахунком станом на день ухвалення рішення у справі у розмірі 15 407 грн 98 коп.; 3% річних у сумі 1 154 грн 77 коп., інфляційні втрати у сумі 11 401 грн 73 коп. та у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн 00 коп.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 невиплачене гарантоване відшкодування за договором вкладу від 05 серпня 2014 року № ВДР - 163660:840 у розмірі 16 038 грн 52 коп.; курсову різницю на суму вкладу 1 200 доларів США між офіційним курсом гривні до долару США у розмірі 15 407 грн 98 коп.; моральну шкоду у розмірі 1 000 грн 00 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за час прострочення зобов`язання з виплати гарантованого відшкодування - скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за час прострочення зобов`язання з виплати гарантованого відшкодування - закрито. Роз`яснено, що спір в частині стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 3% річних та інфляційних втрат за час прострочення зобов`язання з виплати гарантованого відшкодування підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства (а.с.246-253, т.1).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року заяву Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року залишено без задоволення (а.с. 88-89, т.2).

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, 17 серпня 2020 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявлені позовні вимоги з урахуванням повноважень відповідача є спором про виконання відповідачем делегованих державою владних управлінських функцій, а тому такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України (а.с.103-124, т.2).

Позивачка ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що предметом даного позову є саме відшкодування шкоди, завданої протиправними діями та бездіяльністю відповідача, тобто спір у цій справі є деліктним. Зазначає, що публічно-правовий спір між позивачем та відповідачем про протиправність поведінки останнього щодо вчинення дій, спрямованих на виплату гарантованого відшкодування за вкладом позивача за її вкладом в банку вже вирішено в адміністративній справі №826/9960/15, з ухваленням остаточного судового рішення. Вказує, що закриття провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України з мотивів віднесення її до юрисдикції адміністративного суду матиме наслідком фактичну відмову позивачці у доступі до правосуддя та суперечитиме завданню цивільного судочинства, оскільки не тільки не забезпечить, а й взагалі унеможливить ефективний захист порушених відповідачем прав позивачки. Вважає, що подання даної апеляційної скарги відповідачем свідчить про недобросовісність його правової поведінки, а також про зловживання процесуальним правом на апеляційне оскарження. З урахуванням наведеного, просить апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Також просить врахувати наведені у відзиві правові висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №826/12003/16 (провадження № 11-1252апп18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі №381/622/17 (провадження № 14-98цс20) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі №200/14379/19-а (адміністративне провадження №К/9901/23656/20),а у разі відступлення від цих правових висновків - навести мотиви такого відступлення в мотивувальній частині постанови суду (а.с.147-151, т.2).

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи, що постановою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року провадження у даній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за час прострочення зобов`язання з виплати гарантованого відшкодування - закрито, тому рішення суду першої інстанції апеляційним судом переглядається лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення невиплаченого гарантованого відшкодування, курсової різниці та моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що 11 листопада 2015 року набрало законної сили рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 липня 2015 року у справі № 757/29091/14-ц, яким позов ОСОБА_1 до ПАТ «Терра Банк», ПАТ «Кристалбанк», третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, задоволено частково. Визнано за позивачем право на відшкодування за договором банківського вкладу № ВДР-163660:840 від 05 серпня 2014 року суму банківського вкладу у розмірі 1200 доларів США.

30 червня 2016 року набрало законної сили рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року у справі № 761/7978/15-ц, яким позов ОСОБА_1 до ПАТ «Терра Банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задоволено частково. Визнано протиправними дії ПАТ «Терра Банк» зі скасування (видалення) банківської проводки за квитанцією від 07 серпня 2014 року № 96834 на суму 1 200 доларів США за вкладним рахунком позивача № НОМЕР_1 .

06 квітня 2016 року набрало законної сили рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 січня 2016 року у справі № 761/24672/15-ц, яким позов ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію та ліквідацію ПАТ «Терра Банк» Ірклієнка Ю.П., Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задоволено частково. Зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію та ліквідацію ПАТ «Терра Банк» усунути порушення бухгалтерського (банківського) обліку за договором банківського вкладу № ВДР-163660:840 від 05 серпня 2014 року шляхом поновлення банківської проводки за квитанцією від 07 серпня 2014 року № 96834 на суму 1 200 доларів США за вкладним рахунком позивача № НОМЕР_1 .

Оскільки відповідачем порушено право позивача на отримання виплати гарантованого відшкодування за вкладом в неплатоспроможному банку ПАТ «Терра Банк», вказані судові рішення не виконуються, позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із указаним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У ст.124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною 1 ст.19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим відповідно до ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI). Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.

Відповідно до п.17 ч.1 ст.2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом ст.3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із ч.1 ст.4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

На підставі ч.ч. 1 та 2 ст.6 цього Закону в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. гривень. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

У разі прийняття НБУ рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (ч.6 ст.26 Закону № 4452-VI).

Нормами ст.27 цього Закону установлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, зокрема: уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку; уповноважена особа Фонду формує перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду та оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України».

Відповідно до ч.1 ст.28 цього Закону Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

За приписами ч.1 ст.54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону НБУ, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом № 4452-VI. Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.

Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.

Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн 00 коп. (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону № 4452-VI не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суд, від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц, від 10 квітня 2019 року справі № 761/10730/18.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У даній справі позивачка визначила відповідачем саме Фонд, усі позовні вимоги вона заявила саме до Фонду, а не до банку як сторони відповідного договору.

При цьому позовні вимоги щодо стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб невиплаченого гарантованого відшкодування, курсової різниці та моральної шкоди - випливають із дій Фонду з виплати гарантованого відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 (провадження № 14-116-цс19), від 13 листопада 2019 року у справі № 761/2987/18, провадження № (14-285-цс19), постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 761/11256/17 (провадження № 61-31354сво18).

Таким чином вказаний спір, в частині вирішення позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення невиплаченого гарантованого відшкодування, курсової різниці та моральної шкоди, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з огляду на те, що Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин і відповідно до цього Закону Фонд є державною спеціалізованою установою, що виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду у цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Аналогічний по суті правовий висновок у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 761/12128/19 (провадження № 61-21221св19).

Ухвалюючи рішення в частині вирішення позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення невиплаченого гарантованого відшкодування, курсової різниці та моральної шкоди, суд першої інстанції не звернув уваги на їх зміст і належним чином не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу по суті в порядку цивільного судочинства.

Посилання ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 826/12003/16 (провадження № 11-1252апп18) є безпідставним, оскільки у вказаній постанові викладено правовий висновок щодо розгляду у порядку цивільного судочинства справи за позовом фізичної особи - вкладника банку, до Фонду про відшкодування шкоди. При цьому суд послався на ст.ст.1166, 1167, 1173 ЦК України та виходив із того, що вимоги не пов`язані з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Отже, зазначена постанова Великої Палати Верховного Суду прийнята у справі, правовідносини в якій не є подібними до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, яка переглядається. Фактичні обставини та норми правозастосування у цих справах є різними (див. постанову Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 761/13041/20 (провадження № 61-2980 св 21)).

Колегія суддів також не приймає до уваги посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20), оскільки у тій справі позовні вимоги про стягнення заборгованість за вкладом і процентів за користування вкладом були пред`явлені безпосередньо до банку і суд присудив стягнення на користь позивача коштів саме з банку, а не з Фонду. Тому характер спірних правовідносин у тій справі відрізняється від даної справи.

Також є безпідставним посилання ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі № 200/14379/19-а (адміністративне провадження №К/9901/23656/20), оскільки вказана справа була розглянута по суті саме у порядку адміністративного судочинства та не містить правових висновків щодо визначення предметної юрисдикції справи.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення невиплаченого гарантованого відшкодування, курсової різниці та моральної шкоди, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.255, ч.ч.1,2 ст.377 ЦПК України, оскільки заявлені позовні вимоги мають розглядатися за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу на те, що закриття провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України матиме наслідком фактичну відмову позивачці у доступі до правосуддя, оскільки ОСОБА_1 не позбавлена права вирішити заявлені позовні вимоги про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб невиплаченого гарантованого відшкодування, курсової різниці та моральної шкоди в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 374, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення невиплаченого гарантованого відшкодування, курсової різниці та моральної шкоди - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення невиплаченого гарантованого відшкодування, курсової різниці та моральної шкоди - закрити.

Роз`яснити, що спір в частині стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб невиплаченого гарантованого відшкодування, курсової різниці та моральної шкоди підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: