Єдиний унікальний номер 243/3764/21
Номер провадження 22-ц/804/2378/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2021 року м. Бахмут Донецька область

Донецький апеляційний суд у складі:

судді доповідача: Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 травня 2021 року у цивільній справі № 243/3764/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за не використану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (суддя першої інстанції ОСОБА_2 ), -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за не використану відпустку, середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що з 08 липня 1998 року вона працевлаштувалась та почала свою трудову діяльність з посади товарного касира станції Байрак Донецької залізниці.

З 11 липня 2016 року позивачка прийнята до Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень «Регіональної філії ПАТ «Укрзалізниця».

В даний час Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 перейменоване в Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Згідно до наказу (розпорядження) № 4546/ДН - ос від 10.07.2017 року, вона була звільнена з роботи 17.07.2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.

Проте, після звільнення із нею не було проведено повного розрахунку, а саме роботодавець не розрахувався із нею по заборгованості із заробітної плати за період з 15.03.2017 року по 17.07.2017 року, не було виплачено компенсацію за 65 днів щорічної відпустки, що також відображено в наказі від 10.07.2017 року, а також вихідну допомогу у розмірі не менше середнього заробітку у відповідності до положень ст. 44 КЗпП України.

В той же час роботодавець відмовляється, як у добровільній виплаті вказаних грошових сум, так і в наданні довідки про розмір заборгованості по заробітній платі без жодного обґрунтування причин цього, що в свою чергу є грубим порушенням ч. 1 ст. 47 та ст. 49 КЗпП України.

Позивачка ОСОБА_1 просила суд першої інстанції стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» на її користь нараховану, але не виплачену їй заробітну плату за період з 15 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у сумі 6694,98 грн.; компенсацію за невикористані 65 днів щорічної відпустки, а також заборгованість по виплаті вихідної допомоги при звільнені у сумі 19344,11 грн.; середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільнені з 17 липня 2017 року і по день ухвалення судом рішення.

Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за не використану відпустку, середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні задоволені.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 15 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 27936,27 грн., в тому числі заборгованість по виплаті вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку, компенсацію за невикористані 65 днів щорічної відпустки, а також середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні з 17 липня 2017 року по день ухвалення судом рішення, а саме 14 травня 2021 року, у розмірі 50000,00 грн., без урахування обов`язкових платежів та податків.

Зобов`язано Акціонерне товариство «Українська залізниця» утримати з 27936,27 грн. та 50000,00 грн., податок з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі не більше ніж за один місяць.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 липня 2021 року у задоволенні заяви Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про перегляд заочного рішення по цивільній справі за № 243/3764/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за не використану відпустку, середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні відмовлено у зв`язку з відсутністю підстав.

Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» та подав апеляційну скаргу, яка із матеріалами цивільної справи надійшла до Донецького апеляційного суду.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що не погоджується з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм процесуального і матеріального права, не в повній мірі з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

Відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» просить Донецький апеляційний суд скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 травня 2021 року по справі № 243/3764/21 в повному обсязі та ухвалите нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та надано позивачу по справі строк для надання відзиву на апеляційну скаргу в письмовій формі.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження відповідачем отримана (а.с. 126, 127).

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги позивачем отримані (а.с. 125).

Відзив на апеляційну скаргу від позивача по справі до Донецького апеляційного суду не надійшов.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 08 вересня 2021 року справу призначено до розгляду в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Як передбачено ч. 3 ст. 368 ЦПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Позов поданий до суду першої інстанції у квітні 2021 року.

Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року № 1082-IX, мінімальний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2021 року встановлено в розмірі 2270,00 грн.

Ціна позову у даній справі складає 77936,27 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Із матеріалів справи вбачається, що з 08.07.1998 року позивачка була прийнята на роботу на посаду товарного касира станції «Байрак» Донецької залізниці, з 11.07.2016 року прийнята до Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії ПАТ «Укрзалізниця».

Згідно до Наказу-розпорядження №» 4546/ДН-ос від 10.07.2017 року позивачку було звільнено з 17 липня 2017 року у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до розрахунків заробітної плати ОСОБА_1 (а.с.17-21), їй була нарахована заробітна плата у період:

-за березень 2017 року - 4543 грн.77 коп., в тому числі оплата вимушеного простою 816 грн. 75 коп., сума до виплати 4045 грн. 12 коп.;

-за квітень 2017 року - 2368 грн. 28 коп., в тому числі оплата вимушеного простою 2324 грн. 96 коп., сума до виплати 2301 грн. 71 коп.;

-за травень 2017 року - 1414 грн. 42 коп., в тому числі оплата вимушеного простою 1388 грн. 54 коп., сума до виплати 1374 грн. 65 коп.;

-за червень 2017 року - 265 грн. 69 коп., в тому числі оплата вимушеного простою 260 грн. 83 коп., сума до виплати 258 грн. 23 коп.;

-за липень 2017 року 19344 грн. 11 коп., в тому числі оплата вимушеного простою 119 грн. 80 коп., вихідна допомога при звільненні 5997 грн. 21 коп., компенсація за невиплачену відпустку у розмірі 12873 грн. 25 коп., сума до виплати 15 474 грн.96 коп.

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с.40-41), розмір нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) за березень 2017 року становить 4543грн. 77 коп., за квітень - липень 2017 року дані відсутні.

Згідно до повідомлення начальника станції «Микитівка» ОСОБА_1 повідомлено, що займана нею посада «черговий по залізничній станції «Байрак» скорочується з 17.07.2017 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що відсутність даних в індивідуальних відомостях застрахованих осіб і відомостях з центральних баз даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи підтверджує відсутність проведення нарахувань, а як наслідок і заборгованості, що сталося внаслідок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), є безпідставними, оскільки форс-мажорні обставини свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Але жодним нормативним актом про працю не передбачено підстав для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі.

Закон України від 02.09.2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст. 47, ст.116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

На підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі та її розміру позивачем до позовної заяві надані розрахункові листи (табулеграми) за період з березня липень 2017 року, в яких зазначені суми до виплати: березень 2017 року 4045,12 грн., квітень 2017 року 2301,71 грн., травень 2017 року 1374,65 грн., червень 2017 року 258,23 грн., липень 2017 року 15474,96грн. ( в тому числі вихідна допомога при звільненні та компенсація за невикористані дні відпустки ).

З розрахунку заробітної плати за березень - липень 2017 року входить оплата простоїв (код 340).

Крім того, позивачем надані копії табелів обліку використання робочого часу, які підписані, бухгалтером, працівником кадрових служби, керівником структурного підрозділу, відповідно до яких позивачем за березень відпрацьовано 12 днів, за квітень, за травень, за червень, за липень «0».

Відповідно до табелю обліку робочого часу, ОСОБА_3 перебувала у простої у березні 6 днів (48 год.), у квітні 19 (124), у травні 13 (75), у червні 2 (14), у липні 1(7) (а.с. 25-29).

Апеляційний суд вважає, що позивач надав до суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог.

Згідно висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Частиною 1 статті 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із частиною 4 статті 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно із статтею 22 Закону України «Про оплату праці», суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до частини 1 статті 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Частиною 1 статті 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, розрахунок заробітної плати за липень 2017 року узгоджуються також наказом № 4546/ДН-ос від 10 липня 2017 року (а.с.16) про припинення трудового договору, який був виданий в.о. начальника дирекції залізничних перевезень Подлузським В.О. Саме в цьому наказі, який виданий структурним підрозділом відповідача, зазначена конкретна кількість днів невикористаної відпустки, а саме 65 днів, на компенсацію яких має право позивачка та виплата одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку.

Разом з тим, відповідачем до апеляційної скарги надана відомість про виплату грошей № 23 за березень 2017 року, відповідно до якої за першу половину березня 2017 року позивачка отримала 1897,18 грн. (а.с. 114).

Так, із довідки про доходи вбачається, що черговому по залізничній станції виробничого підрозділу «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» ОСОБА_1 за березень 2017 року нараховано 2385,84 грн., до видачі 1897,18 грн. (а.с. 113).

Тоді, заборгованість по заробітній платі, яка надлежить виплаті позивачці ОСОБА_1 складає:

4543,77 2385,84 = 2157,93 + 2368,28 + 1414,42 + 265,69 + 19344,11 = 25550,43 грн. з утриманням із цієї суми податку та інших обов`язкових платежів.

Задовольняючи позовні вимоги позивача в частині стягнення 50000,00 грн. середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні з 17.07.2017 року по день ухвалення судом рішення 14.05.2021 року, суд першої інстанції послався на статтю 117 КЗпП України.

Проте, з вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується, виходячи з наступного.

У частині першій статті 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 117 КЗпП підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»). Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. Відповідно до Науково-правового висновку щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 24 липня 2017 року за № 2370/2/21-10.2 терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міст: Донецьк, Горлівка, Єнакієве, Харцизьк, Ясинувата Ясинуватського району Донецької області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 (провадження № 61-7583св19) вказано, що «встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем, з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову».

Відповідно до висновку ТПП України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.

За таких обставин відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 50000,00 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вказане вище співпадаї з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 07 лютого 2020 року у справі № 236/396/18, провадження № 61 47805св18.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказане вище і помилково стягнув з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.07.2017 року по 14.05.2021 року в розмірі 50000,00 грн., тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволені частково, а позивач звільнена від сплати судового збору, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 297,64 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 травня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованої заробітної плати, задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця», на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 заборгованість по заробітній платі за період березень липень 2017 року в розмірі 25550 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят) грн. 43 коп. з наступним утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в розмірі 2385,84 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50000,00 грн. відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця», в дохід держави судовий збір в розмірі 297 (двісті дев`яносто сім) грн. 64 коп.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі не більше ніж за один місяць.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку, як така, що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повний текст постанови складений 11 жовтня 2021 року

Суддя: О.Д.Канурна