Справа № 456/1639/21
Провадження № 2/456/826/2021
РІШЕННЯ

іменем України

27 вересня 2021 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Яніва Н. М. ,

за участю секретаря Сунак Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Стрий справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і син» про розірвання договору оренди землі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить розірвати договір оренди землі б/н від 01 лютого 2019 року, на земельну ділянку площею 1,5 га, кадастровий номер :07:000:1103, укладений між Приватною агрофірмою Батько і Син, , та ним, ОСОБА_1 , право користування за яким зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 33712125. Крім того, просить вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що у 2019 році він уклав з Приватною агрофірмою «Батько і Син» договір оренди землі на власну земельну ділянку, однак примірник договору представник орендаря не підписав, пообіцявши через деякий час підписати його у директора, завірити печаткою та передати йому. Попри вказані обіцянки вказаний примірник договору так і не був переданий йому.

Право користування земельною ділянкою за ПАФ «Батько та син» зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з 10.10.2019, за номер 33712125. Проте станом на той час земельна ділянка вже перебувала у фактичному користуванні відповідача, була оброблена та засіяна. Восени орендар зібрав урожай. Орендну плату за користування земельною ділянкою орендар виплатив у 2019 у натуральній формі у вигляді пшениці частково, тобто половину від необхідного розміру. У 2020 орендар знову засіяв земельну ділянку, обробив таку та зібрав врожай, який реалізував отримавши при цьому дохід, однак орендну плату до 31.12.2020 не виплатив взагалі.

Він намагався вирішити питання щодо виплати орендної плати з відповідачем у добровільному порядку, однак директор підприємства уникає зустрічей, борг не сплачує, примірник договору оренди землі не надає, що свідчить про недобросовісність поведінки такого. Таким чином вважає, що відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного та повного розрахунку за користування земельною ділянкою, не сплатив за 2019 та 2020 роки орендну плату відповідно до умов договору, що є істотним порушенням умов договору, має систематичний характер та є підставою для розірвання договору оренди землі згідно ст. 32 Закону України «Про оренду землі та п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового розгляду, а його явка була визнана судом обов`язковою. При цьому представник позивача повідомив, що такий знаходиться за межами України, на підтвердження чого долучив копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Представник позивача адвокат Мидзка Р.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві, просив суд такі задоволити. Додатково пояснив, що позивачу у 2019 було частково виплачено орендну плату у натуральній формі у виді 4-х мішків пшениці, жодних коштів у рахунок орендної плати позивач не отримував. При цьому, як

стверджує позивач, при отриманні пшениці відомість у якій він розписувався про видачу орендної плати була подана у іншому форматі, де були вказані колонки з іменем власника землі, площею землі, сумою оренди та колонки для підпису пайовиків. У відомості, яка подана відповідачем під номер 27 вказано, що позивач отримав від відповідача 3600 грн. та розписався за їх отримання. Однак вказана відомість викликає сумнів у її правдивості, тому що у такій не вказано дати, що унеможливлює встановлення дійсної дати її складання, у її змісті відсутня назва підприємства, посада та прізвище особи, яка підписала таку відомість. Відсутня колонка про нараховану сукупну орендну плату відповідно до договору, тому з такої не зрозуміло, яку суму коштів повинен був сплатити відповідач власнику землі чи її еквівалент у натуральній формі. Підпис позивача, який відображений у поданій представником відповідача відомості, не співпадає з підписами у копії договору оренди та акті приймання - передачі об`єкта, та зовсім не схожі між собою. У зв`язку з вищенаведеним вважає, що така відомість є недопустимим доказом, оскільки не містить обов`язкових реквізитів первинного бухгалтерського документу на який поширюються вимоги Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Також у відповіді на відзив наголосив, що у справах про розірвання договорів оренди землі з підстав систематичності несплати орендної плати, тягар доказування належної виплати оренди на користь власника землі покладається саме на відповідача.

Представник відповідача адвокат Галушко О.І. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та запереченні проти відповіді позивача на відзив. Просила відмовити у їх задоволенні у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами.

Зокрема, в обґрунтування заперечень викладених у відзиві на позов покладалась на те, що між позивачем та ПАФ «Батько і Син» 01.02.2019 дійсно було укладено договір оренди землі, а саме земельної ділянки площею 1,5 га. кадастровий номер :07:000:1103. Згідно п. 8 договору оренди земельної ділянки площею 1,5 га. сторонами було обумовлено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у рік, у тому числі 2160 грн. у грошовій формі або у натуральній формі (продукцією, вирощеною орендарем). У випадку, якщо орендна плата вноситься у натуральній формі, ціна продукції встановлюється на рівні ціни, за якою орендар продає аналогічну продукцію третім особам. Згідно п. 10 договору оренди земельної ділянки площею 1,5 га. встановлено, що орендна плата вноситься щороку до 30 грудня за весь рік оренди земельної ділянки.

З урахуванням того, що орендна плата за один рік користування земельною ділянкою становить 2160 грн., тому відповідно орендна плата за користування вказаною земельною ділянкою за один місяць становить 180,00 грн. Відтак відповідач був зобов`язаний сплатити позивачу ОСОБА_1 орендну плату у наступному розмірі - 1980,00 грн. за 11 місяців 2019 р. та 2160 грн. за 2020 рік.

Вважає твердження позивача про те, що відповідач систематично не сплачує орендну плату, такими що не відповідають дійсності. Такі спростовуються відомістю ПАФ «Батько і Син» на видачу орендної плати у с. Великі Дідушичі за 2019, згідно записів якої вбачається, що ОСОБА_1 отримав орендну плату у розмірі 3600 грн., що стверджується його особистим підписом, жодних доказів які б підтверджували протилежне позивачем не надано. Наявність на відомості печатки ПП ПАФ «Батько і Син» свідчить про те, що така відомість є саме документом ПАФ «Батько і Син», оскільки відносить до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійснені відповідних правовідносин.

При цьому неістотні недоліки, які містяться у відомості пов`язані з тим, що така відомість є внутрішнім документом ПАФ «Батько і Син» та заповнення якої здійснювалось при власниках земельних ділянок одночасно з виплатою орендної плати не можуть заперечувати факт виплати відповідачем позивачу орендної плати.

Окрім цього, оскільки ПАФ «Батько і Син» у 2019 сплатила ОСОБА_1 орендну плату майже у двічі більшому розмірі - надмірно сплачена орендна плата була зарахована ПАФ »Батко і Син» у рахунок наступних орендних платежів, оскільки, ні Закон України «Про оренду землі», ні договір оренди земельної ділянки площею 1,5 га. не містять заборони щодо сплати орендної плати у рахунок майбутніх платежів.

При цьому у відповідності до висновку викладеного у постанові Верховного суду від 19.03.2019 у справі № 371/628/18 одноразова несплата орендної плати, передбаченої договором, не є підставою для розірвання договору оренди землі, а сплата орендної плати у меншому розмірі не є ознакою систематичної несплати відповідачем орендної плати згідно правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 11.07.2018 № 484/3687/18.

Що стосується тверджень позивача, що він намагався вирішити питання щодо виплати йому орендної плати, зокрема звертався з вимогами щодо виплати орендної плати є голослівними, нічим не підтвердженими, та ще раз свідчать про те, що позивач маніпулює фактами з метою введення суду в оману, та висвітлення обставин справи, які насправді не відповідають дійсності.

Суд, заслухавши пояснення осіб, що брали участь в справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до переконання, що у задоволені позову слід відмовити виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Так, у відповідності до Інформації державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 04.04.2021, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 1,5 га, кадастровий номер :07:000:1113 (номер запису про право 25496143), цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області; право оренди земельної ділянки належить ПАФ «Батько і Син», дата державної реєстрації права у державному реєстрі прав 10.10.2019, номер запису про право -33712125./а.с.9/.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.01.2021, земельна ділянка, площею 1,5 га,

кадастровий номер :07:000:1103 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходяться на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 253) перебуває на праві оренди у ПАФ «Батько і Син», строк дії договору оренди 15 років, номер запису про право 33712125./а.с.8/

Згідно копії договору оренди землі б/н від 01.02.2019, укладеного між ПАФ «Батько і Син» (надалі - орендар) та ОСОБА_1 (надалі- орендодавець) вбачається, що орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки :07:000:1103, загальною площею 1,500 га. строком на 15 років до 2034 року, але у будь якому разі строк цього договору закінчується не раніше завершення збирання врожаю, сільськогосподарських культур, які були засіяні (висаджені) під час дії цього договору.

У відповідності до п. 5 вказаного договору нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 18000 грн..

Згідно п. 8 договору орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у рік, у тому числі 2160 грн. у грошовій формі, або у натуральній формі (продукцією, вирощеною орендарем). У випадку якщо орендна плата вноситься у натуральній формі, ціна встановлюється на рівні ціни, за якою орендар продає аналогічну продукцію третім особам. Орендна плата вноситься в такі строки щороку до 30 грудня за весь рік оренди земельної ділянки.

У відповідності до акту приймання передачі об`єкту оренди (земельної ділянки) підписаного сторонами договору 01.02.2019 вказана земельна ділянка була передана у користування ПАФ «Батько і Син».

Згідно копії відомості про видачу орендної плати у с. Великі Дідушичі (по договору оренди) за 2019, оригінал якої у відповідності до ст.229 ЦПК України був оглянутий судом у судовому засіданні, вбачається, що ОСОБА_1 отримав орендну плату у розмірі 3 600 грн., про що розписався (п.27 вказаної відомості).

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд керується загальними нормами щодо порядку укладення, зміни та розірвання договору , та виконання договірних зобов`язань передбаченими Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», а також самим договором оренді землі.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В ст. 1 Закону України «Про оренду землі» вказано, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладання договору, істотними умовами договору оренди землі: є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Згідно з положеннями статей 21, 22 зазначеної редакції Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки

державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється, як правило, у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральній формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи.

Відповідно до ч.1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Відповідно до пункту «д» ч.1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Відповідна правова позиція була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року в справі № 912/1385/17.

Відповідно до ч.1,2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору,- відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі», основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору.

Отже аналіз вище вказаних, норм права, які регулюють спірні відносини, доводить, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична (два і більше випадки) несплата орендної плати, передбаченої договором.

Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, однак повторне порушення вже може свідчити про систематичність.

Саме такі правові висновки викладені Верховним судом у постановах від 06.03.2019 у справі № 183/262/17, від 31.07.2020 у справі №479/1073/18, від 22.09.2020 у справі № 327/163/17, від 16.06.2021 у справі 625/306/20.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на систематичну несплату орендарем орендної плати, а саме часткову сплату орендної плати у натуральній формі у виді 4 мішків пшениці у 2019 та не сплати такої у 2020, при цьому акцентуючи увагу, що тягар доказування належної виплати оренди на користь власника землі покладається на відповідача.

Так судом у ході судового розгляду було встановлено, що між сторонами дійсно існують правовідносини з приводу оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення № :07:000:1103, загальною площею 1,5 га., яка належить на праві власності позивачу, даний факт сторонами не заперечувався.

Судом з`ясовано той факт, що спірний договір оренди земельної ділянки був укладений сторонами 01.02.2019. Згідно п. 8 договору орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у рік, у тому числі 2160 грн. у грошовій формі, або у натуральній формі (продукцією, вирощеною орендарем). Орендна плата вноситься щороку до 30 грудня за весь рік оренди земельної ділянки. Відповідно, орендна плата за один місяць користування земельною ділянкою становить 180 грн..

Таким чином, за 2019 рік ПАФ «Батько та Син» зобов`язані були сплатити позивачу - 1980 грн., а за 2020 рік - 2160 грн..

Як вбачається з копії відомості про видачу орендної плати у с. Великі Дідушичі (по договору оренди) за 2019, яку на спростування тверджень позивачу про несплату орендної плати надав відповідач, позивачу було виплачено за 2019 рік - 3600 грн. у рахунок орендної плати.

Що стосується твердження представника позивача про те, що відомість про видачу орендної плати за 2019 невірно заповнена, не містить обов`язкових реквізитів бухгалтерського документа на який, поширюється дія Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», зокрема у такій не вказана дата її складання, посада та прізвище, імені по батькові представника підприємства, назви самого підприємства, сторінки відомості не пронумеровані, та немає жодної відмітки, що орендна плата виплачується за два роки, у зв`язку з чим така є недопустимим доказом у справі, то такі судом до уваги не приймаються виходячи з наступного.

Так у відповідності до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

У висновку Верховного Суду, викладеному 23.07.2019 у постанові по справі № 918/780/18 року, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, зазначено, що підписання правочину директором позивача підтверджується наявністю на спірному договорі відтисків печаток позивача, як юридичної особи. Печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин.

Як вбачається з копії відомості, оригінал якої у відповідності до ст. 229 ЦПК України був оглянутий та досліджений у судовому засіданні, така містить відбиток печатки ПП ПАФ «Батько і Син», містить відомості про рік за який здійснюється виплата, прізвище, ім`я по батькові орендодавців, полощу земельної ділянки колонки про виплату орендної плати у натуральній формі (пшениця, кукурудза, цукор ) або у грошовій формі та підписи осіб, які отримали той чи інший вид оплати орендної плати, у тому числі у графі під № 27 міститься підпис позивача ОСОБА_1 про отримання орендної плати у грошовій формі у розмірі 3600 грн.. Вказана відомість про виплату орендної плати за 2019 у с. Великі Дідушичі скріплена печаткою ПП ПАФ «Батько і Син», що дозволяє ідентифікувати особу, яка брала участь у здійснені відповідних правовідносин.

Щодо доводів представника позивача про те, що його довіритель підписував відомість про виплату орендної плати у іншому форматі, та отримав згідно такої тільки часткову оплату у натуральній формі у виді 4 мішків пшениці, а також що у відомості наданій представником відповідача стоїть не підпис ОСОБА_1 , так як такий зовсім не схожий на його, що викликає сумнів у її правдивості, то суд зазначає наступне.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Про це зазначається Верховним Судом у постановах від 25 березня 2019 року (справа № 1806/2-1093/2011) та від 13 лютого 2019 року (справа № 369/13976/15-ц).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно п. 6 вказаної постанови вказано, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до висновку викладеного у Постанові Великої палати Верхового Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (частина третя статті 10, частина перша статті 60 ЦПК України у вказаній редакції). Вичерпний перелік підстав звільнення від доказування закріплювала стаття 61 ЦПК України у тій же редакції (близькі за змістом приписи визначені у частині третій статті 12, частині першій статті 13, частина перша статті 81, статті 82 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у Великій Палаті Верховного Суду).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

З у рахуванням вищенаведених норм суд приходить до переконання, що позивач не надали жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження того факту, що ним підписувалась інша відомість, згідно якої він частково отримав за 2019 р. орендну плату не в грошовій, а у натуральній формі у вигляді чотирьох мішків пшениці, таких доказів не здобуто і в судовому засіданні, у зв`язку з чим такі твердження позивача у позовній заяві суд розцінює як голослівні та не приймає такі до уваги.

З приводу доводів представника позивача, про те, що відомість яка надана представником відповідача позивач не підписував, та такий підпис не належить йому, то такі також жодними доказами не підтверджені, при цьому такий не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування, відповідно до процедури врегульованої ЦПК України, зокрема й не скористався правом на призначення у справі відповідного виду експертизи для підтвердження факту підроблення його підпису у відомості про виплату орендної плати.

Натомість представником відповідача спростовано належними та допустимими доказами твердження представника позивача про несплату орендної плати за 2019 рік.

Відтак, судом достеменно встановлено, що інформація, яка викладена у відомості про виплату орендної плати у с. Великі Дідушичі підтверджує факт виплати ОСОБА_1 орендної плати за 2019 рік. Наведені аргументи представника позивача на підтвердження його вимог, жодним чином не спростовують вищевказаного висновку суду.

При цьому, твердження представника позивача про невиплату орендодавцю, тобто позивачу орендної плати за 2020 рік не спростовані представником відповідача, а посилання такого на той факт, що вказана сума була оплачена наперед у 2019 р., так як позивачу була виплачена сума яка майже вдвічі перевищувала суму орендної плати за рік, не заслуговують на увагу, оскільки про таке застереження у відомості про виплату орендної плати не вказано. Інших належних та допустимих доказів відповідачем на підтвердження даного факту не надано.

На підставі вищенаведеного, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази кожен окремо та у їх сукупності суд приходить до висновку, що у ході судового розгляду не було здобуто доказів на підставі яких, суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, зокрема систематичність невиплати орендної плати, зокрема відсутні докази невиплати такої у 2019. Разове порушення умов договору оренди невиплата орендної плати ПП ПАФ «Батько та Син» у 2020 не вважається систематичним і не може бути підставою для розірвання договору оренди.

Таким чином, враховуючи принцип змагальності та диспозитивності в цивільному процесі, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору

оренди землі укладеного між ним та відповідачем та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.

Інші доводи сторін з посиланням на правові позиції Верховного суду, суд не приймає до уваги та не надає таким правової оцінки, оскільки такі на рішення суду про відмову у задоволені позову не впливають.

У відповідності ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у задовлені позову вимога про стягнення з відовідача сплаченого судового збору у відповідності до ст. 141 ЦПК України задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 242, 259, 264-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» про розірвання договору оренди землі - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: с. Великі Дідушичі, Стрийський район, Львівської області.

Відповідач: Приватна агрофірма «Батько і Син», адреса реєстрації: 81770, с. Ганівці, Жидачівський район, Львівської області.

Повний текст судового рішення виготовлено 6.10.2021

Головуючий суддя Н. М. Янів