Провадження №: 2-к/755/14/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" жовтня 2021 р. м. Київ

Суддя Дніпровського районного суду міста Києва САВЛУК Т.В., розглянувши клопотання ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про визнання рішення Суду Королівської лави судового округу Едмонту (держава Канада) від 13 вересня 2019 року,-

в с т а н о в и в:

12 жовтня 2021 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшло клопотання ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про визнання рішення Суду Королівської лави судового округу Едмонту (держава Канада) від 13 вересня 2019 року.

Вивчивши матеріали клопотання та додані до нього документи, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно із ст. 462 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до ст. 463 Цивільного процесуального кодексу України , рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

В ч. 1 ст. 465 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або відповідно до міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником).

Положеннями ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709 від 23.06.2005 року передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Відповідно до статті 471 ЦПК України рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10.01.2002 року № 2933, Україна з 02.04.2003 року приєдналася до Гаазької Конвенції про відміну вимог легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961 року, яка набула чинності в Україні з 22.12.2003 року.

Канада не є державою-учасницею Гаазької конвенції, відповідно видані компетентними органами Канади офіційні документи для їх використання в Україні мають бути визнані та/чи легалізовані в установленому порядку.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» йдеться про те, що не потребують виконання рішення про: визнання прав; оголошення банкрутом; визнання недійсними певних актів; визнання, оспорення батьківства; позбавлення батьківських прав; розірвання шлюбу; встановлення фактів, що мають юридичне значення; усиновлення; визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

У відповідності до ч. 1 ст. 466 Цивільного процесуального кодексу України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити: 1) ім`я (найменування) особи, що подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження; 2) ім`я (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні; 3) мотиви подання клопотання.

Частинами 2 та 3 ст. 466 Цивільного процесуального кодексу України передбачено необхідність додати до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також визначено перелік документів, що додаються до клопотання, якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються такі документи: засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання; офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили (якщо це не зазначено в самому рішенні); документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи; документ, що визначає, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше); документ, що посвідчує повноваження представника (якщо клопотання подається представником); засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами України.

Заявник звертаючись до суду, просить, дослівно: «Визнати в Україні Рішення Суду Королівської лави судового округу Едмонту (держава Канада) про розірвання шлюбу справа №D4803 187404 від 13.09.2019 року, яким було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 11.08.2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис Серії І-БК №172113». Однак, на підтвердження наявності вище зазначеного рішення, в матеріалах доданих до клопотання надано лише Свідоцтво про розлучення видане Судом Королівської лави провінції Альберта, Судового округу Едмонтон від 13 вересня 2019 року, відповідно до якого шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 11.08.2011 року, був розірваний судовим рішенням, що набрало чинності 02 серпня 2019 року.

Згідно вимог п. 3 ч. 3 ст. 466 ЦПК України, якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються документи які засвідчують, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини (далі -Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд. Вона закріплює принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги : вимога «змагальності» процесу відповідно до статті 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden, 26 травня 1988 р., номер заяви 10563/83, пп. 24- 33); право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства,16 грудня 1999 р., номер заяв 24724/94; 24888/94, пп. 83-89).

Стаття 6 Конвенції головним чином служить для визначення того, чи були надані заявнику достатні можливості викласти свою позицію і оскаржити докази, які він вважав недостовірними, а не для того, щоб оцінювати правильність або неправильність рішення, прийнятого національними судами (Каралевічус проти Литви (Karaleviиius v. Lithuania), 6 червня 2002 р., номер заяви 53254/99).

Враховуючи вищезазначене у поєднанні зі статтею 9 Угоди, під «повідомленням про процес» слід розуміти саме сповіщення судом Сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення Сторін «правом на суд».

Таким чином, з огляду на зазначене вище вбачається, що обізнаність сторони процесу про провадження, яке їй же ініційоване (в апеляційному порядку) не є достатньою підставою для легалізації та виконання рішення іноземного суду в Україні, оскільки її не було повідомлено про час та місце слухання (розгляду) справи.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України № 6-1151цс16 від 01 червня 2016 року.

Натомість, заявником на виконання вимог ч. 3 ст. 466 ЦПК України до заяви не додано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду Судом Королівської лави провінції Альберта, Судового округу Едмонтон справи №D4803 187404.

Крім того, заявником не виконано вимог ч. 1 ст. 466 ЦПК України до заяви не додано засвідчену в установленому порядку копію рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання.

Також, не вказано конкретно яке рішення іноземного суду просить визнати заявник, оскільки в прохальній частині клопотання та в Свідоцтві про розірвання шлюбу містяться суперечливі данні про дату ухвалення рішення Суду Королівської лави провінції Альберта, Судового округу Едмонтон, справа №D4803 187404.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 466 ЦПК України, суд, встановивши, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлено відповідно до вимог, передбачених цією главою, або до клопотання не додано всі перелічені документи, залишає його без розгляду та повертає клопотання разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала.

Враховуючи вищевикладене, оскільки заявником при зверненні до суду не дотримано вимог ч. 1, ч. 3 ст. 466 ЦПК України, заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про визнання рішення Суду Королівської лави судового округу Едмонту (держава Канада) від 13 вересня 2019 року підлягає залишенню без розгляду на підставі положень ч. 4 ст. 466 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 81, 353-354, 462-463, 465, 466, 471, 354 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про визнання рішення Суду Королівської лави судового округу Едмонту (держава Канада) від 13 вересня 2019 року,- залишити без розгляду та повернути заявнику.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я