Справа № 944/2497/21
Провадження №2/944/1102/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2021 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Поворозника Д.Б.,

за участю секретаря судового засідання Климейко Л.Г.,

представника відповідача Шкромиди Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Яворові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про захист прав споживачів шляхом визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (ТзОВ «Споживчий центр»), у якій просить визнати недійсним договір № 16.01.2021-010000061 від 16 січня 2021 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр».

В обґрунтування позову покликається на те, щоміж ним та відповідачем було укладено договір про надання коштів № 16.01.2021-010000061 від 16 січня 2021 року, відповідно до якого ним було отримано позику. Вказав, що вважає даний договір недійсним, оскільки відповідачем було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, проте ним не було підписано даний договір. Також звертає увагу, що договір про надання позики на умовах фінансового кредиту, укладений ним та відповідачем, містить ознаки кредитного договору. Вказує, що станом на дату звернення до суду сума заборгованості складає 2 180, 00 гривень, однак кредитором не надано первинних бухгалтерських документів щодо видачі позики чи її часткового погашення, а тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості та відсотки, зазначені в розрахунку, є правильними. Крім того, ним було отримано в позику у розмірі 1000, 00 гривень, а сума заборгованості складає 2 180, 00 гривень, відповідно, розмір нарахованих відсотків значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. За наведених обставин просив позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 24 травня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження та призначено судове засідання. Також вказаною ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування у відповідача договору позики № 16.01.2021-010000061 від 16 січня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТзОВ «Споживчий центр».

04 червня 2021 року представник відповідача ОСОБА_2 надав суду відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позову відмовити. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відзив обґрунтовує таким. Позивач не зазначає в позовній заяві жодної із підстав для визнання недійсним кредитного договору № 16.01.2021-010000061 від 16 січня 2021 року, а саме в позові відсутнє обґрунтування, які норми ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України порушені та які повинен застосувати суд для визнання недійсним спірного кредитного договору. Також позивач не вказав, які конкретно його права порушено внаслідок укладення цього договору. Твердження позивача про те, що йому не була надана інформація, необхідна для укладення договору, є недостовірною та, на думку відповідача, наданою з метою створення штучних підстав для звернення з позовом та уникнення відповідальності за порушення договору. Договір підписаний двома підписами - одноразовим ідентифікатором «G192», що відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та ст. 207 Цивільного кодексу України. Також позивача було належним чином ідентифіковано в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача. Усі істотні умови електронного кредитного договору містяться у заявці та оферті, з якою позивач ознайомився та до якої відповідач забезпечив безперешкодний доступ відповідно до ч. ч. 4, 5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію».

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не прибув, однак до позову долучено його заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 просив у задоволенні позову відмовити з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Зокрема, зазначив, що кошти, отримані позивачем за договором № 16.01.2021-010000061 від 16 січня 2021 року, були зараховані на погашення наявної у нього заборгованості. Також позивач не заперечив факту отримання ним коштів за цим договором. Щодо нарахованих штрафних санкцій та неустойки, вказав, що їх максимальний розмір обмежений в п. 5.5 договору, а також такі не нараховані взагалі в зв`язку із дією в Україні карантинних обмежень. Проценти за договором, які не є штрафними санкціями, нараховані відповідно до його умов у розмірі не більше 2000, 00 гривень.

Оцінивши доводи учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке.

Суд встановив, що 16 січня 2021 року ОСОБА_1 та ТзОВ «Споживчий центр» уклали кредитний договір № 16.01.2021-010000061, відповідно до умов якого позивач отримав кредит в сумі 1000, 00 гривень на строк 14 календарних днів з дати надання, які зобов`язався повернути до 30 січня 2021 та сплатити проценти в сумі 2000, 00 гривень. Максимальний розмір процентів за договором становить 2000, 00 гривень. Відповідно до кредитного договору передбачено сплату процентів за фіксованою процентною ставкою в розмірі 2% за один день/днів користування кредитом протягом первинного та пролонгованого строків, після закінчення первинного та пролонгованого строків сплачується фіксована процентна ставка «Стандарт» в розмірі 2,5% за один день/днів користування кредитом. Кредитним договором передбачено сплату неустойки в розмірі 20,00 гривень за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Розмір процентів відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України становить 881,64% річних.

Відповідно до паспорту споживчого кредиту, засвідченого підписом ОСОБА_1 , 16 січня 2021 року йому було надано фінансовий кредит в розмірі 1 000, 00 гривень, строком на 14 днів, процентна ставка - 881,64 % річних, кредит у розмірі 1000, 00 гривень та проценти у сумі 280, 00 гривень сплачуються до 30 січня 2021 року.

Відповідно до розрахунку, наданого ТзОВ «Споживчий центр» сума заборгованості ОСОБА_1 за період з 16 січня 2021 до 27 травня 2021 року становить 2180, 00 гривень.

Також суд враховує, що ОСОБА_1 у позовній заяві не заперечує факт укладення ним кредитного договору № 16.01.2021-010000061 від 16 січня 2021 року та факт отримання ним коштів за даним договором.

Таким чином, ТзОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 кредит у розмірі, встановленому кредитним договором № 16.01.2021-010000061 від 16 січня 2021 року. Однак ОСОБА_1 не надав своєчасно позивачеві грошові кошти для погашення заборгованості.

Позивач просить визнати недійсним зазначений договір, як такий, що ним не підписувався, укладений в результаті неповідомлення його про всі необхідні умови договору, зокрема, проценти, які нараховано не ґрунтуються на умовах договору, а також нараховані відсотки значно перевищують розмір наданої позики.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що оспорюваний позивачем договір був укладений відповідно до положень Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Згідно з абз. 1,2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4, 5, 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Статтею 12 Закону України «Про споживче кредитування» регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно з частиною першою цієї статті, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Судом встановлено, що під час входу в інформаційно-телекомункаційну систему кредитора, ОСОБА_1 використав номер телефону НОМЕР_1 (який також зазначено ним у позовній заяві). Таким чином, позивач за допомогою одноразового ідентифікатора, відправленого на зазначений номер телефону належним чином відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про електронну комерцію» ідентифікувався в інформаційній системі кредитора - особистому кабінеті, де підписав договір, що підтверджується, копією анкети позичальника та копією оспорюваного договору, який містить підпис позивача.

Отже, судом встановлено та підтверджено належними доказами, що позивач прийняв пропозицію укласти договір про надання позики, підписав договір з використанням одноразового ідентифікатора та уклав договір у належній формі, тому підстав для визнання оспорюваного кредитного договору з підстав його не підписання та укладення з порушенням встановленої законом письмової форми не вбачає.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено умови дійсності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом.

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 Цивільного кодексу України.

Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Позивач вказує, як на підстави визнання кредитного договору недійсним нарахування процентів, які не ґрунтуються на умовах договору та їх значний розмір, який перевищує суму наданої позики.

Однак суд не бере до уваги такі твердження позивача та зазначає, що про отримання ОСОБА_1 перед укладенням кредитного договору № 16.01.2021-010000061 від 16 січня 2021 року, інформації про умови кредитування та інших відомостей свідчить його особистий підпис у договорі. Також при підписанні договору до відома позичальника були належним чином доведені всі умови цього договору, а ОСОБА_1 добровільно і свідомо погодився з його змістом, зокрема, з умовами, які визначають розмір плати за користування кредитом, механізмом її нарахування у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником взятих на себе за договором зобов`язань щодо своєчасного повернення кредиту. Позивач на момент укладення договору не заявляв заперечень чи додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала умови кредитного договору.

Усі істотні умови електронного кредитного договору містяться у заявці та оферті, з якими позивач ознайомився та підписав та до яких відповідач забезпечив безперешкодний доступ відповідно до ч. ч. 4, 5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію».

Таким чином, судом встановлено, що позивач був ознайомлений з умовами укладеного договору та підписавши договір за допомогою одноразового ідентифікатора повністю схвалив їх.

Крім того, відповідно до абзацу 2 ч. 12 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення.

Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів не скористалася.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Згідно ч. ч. 1, 2 статті ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору та в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, то судовий збір відповідно компенсується за рахунок держави.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 82, 263, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про захист прав споживачів шляхом визнання договору недійсним, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду через Яворівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 11 жовтня 2021 року.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», , адреса місцезнаходження:м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А.

Суддя Д.Б. Поворозник