Справа № 456/3369/20 Головуючий у 1 інстанції: Бораковський В.М.
Провадження № 22-ц/811/2019/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:77
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Івасюти М.В.;

позивача ОСОБА_1 та його представника Хромець О.І.;

Більської Л.В. представника ДП «Санаторій «Моршинкурорт»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 квітня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Санаторій «Моршинкурорт» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про визнання протиправним та скасування наказів про звільнення, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач з 1973 року працював в лікувальних закладах охорони здоров`я, зокрема - з липня 2007 року на посаді головного лікаря дочірнього підприємства «Санаторій «Лаванда»», яке у лютому 2008 року перейменоване у Відділення «Санаторій «Лаванда»» Дочірнього підприємства «Санаторно- курортний Комплекс «Моршинкурорт» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця».

06.03.2019 року наглядова рада ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» погодила нову структуру ДП «Санаторій «Моршинкурорт» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», а 18.04.2019 року загальними зборами акціонерів ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» прийнято рішення про зміну назви ДП «СКК «Моршинкурорт» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» на ДП «Санаторій «Моршинкурорт» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця».

18.09.2019 року позивач отримав попередження від імені директора ДП «СКК «Моршинкурорт» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», що у зв`язку із скороченням штату працівників відповідно до наказу № 79 від 17.09.2019 року «Про зміни в організації виробництва і праці» 02.12.2019 року з ним буде розірвано трудовий договір на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, а наказом № 161-к/тр від 17 березня 2020 року «Про звільнення» позивач був звільнений з посади головного лікаря Відділення «Санаторій «Лаванда»» Прикарпатського дочірнього підприємства ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Позивач вважає, що вищезгаданий наказ про його звільнення з роботи суперечить чинному законодавству, а саме: при його звільненні не взято до уваги, що порівняно з іншими працівниками, які залишилися працювати в перейменованому підприємстві ДП «Санаторій «Моршинкурорт» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», він має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці та довше інших працює на підприємстві, а відтак керівництвом ДП «Санаторій «Моршинкурорт» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» не було виконано вимогу ст. 49-2 КЗпП України.

Вважає, що порушено процесуальні вимоги стосовно дотримання порядку звільнення позивача: відсутнє подання директора підприємства голові правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» на погодження його звільнення і відсутнє погодження його звільнення Головою Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця». Також позивача не було своєчасно ознайомлено з будь-якою формою наказу про зміни у організації виробництва і праці. Не зважаючи на вищу медичну освіту та вищу кваліфікаційну категорію з медичної спеціальності, позивачу було запропоновано працювати гардеробником чи прибиральником виробничих приміщень, чим йому було завдано моральних страждань.

Позивач просив визнати протиправним та скасувати наказ № 161-к/тр від 17.03.2020 про звільнення його з посади головного лікаря Відділення ДП «Санаторій «Моршинкурорт» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України та поновити його на згаданій посаді; визнати протиправним та скасувати рішення засідання первинної профспілкової організації ДП «СКК «Моршинкурорт» профспілки працівників охорони здоров`я України ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» від 17.03.2020 року про надання згоди на його звільнення; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 17.03.2020 по день винесення судом рішення про поновлення, а також моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень (т.1, а.с. 1-17).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (т.2, а.с. 85-92).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Стверджує, що судом так і не були розглянутими його неодноразові клопотання про витребування доказів, а саме: про витребування у відповідача штатного розпису, який діяв до 01.12.2019 року та інформації «про рух кадрів (звільнення та прийом на роботу) за період з 18.09.2019 року по 17.03.2020 року».

Стверджує, що позивач є членом лише однієї профспілкової організації,а саме: первинної профспілкової організації «Дочірнього підприємства «Санаторію «Лаванда», яка не надавала згоди на його звільнення з роботи.

Також стверджує, що «при звірці штатного розпису … чинного з липня 2019 року по грудень 2019 року та штатного розпису…, що введений з 01.12.2019 року, вбачається наявність нових посад, які Позивачу не пропонувалися для працевлаштування» (т.2, а.с. 95-106).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76).

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів міститься роз`яснення про те, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Виходячи з предмета даного спору, а саме: встановлення законності чи незаконності звільнення позивача з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП, саме на відповідача покладається обов`язок доведення суду належними та допустимими доказами факту наявності змін в організації виробництва і праці, зокрема - ліквідації, реорганізація або перепрофілювання організації, скорочення чисельності або штату її працівників; додержання організацією норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; факту відмови позивача від переведення на іншу роботу або того, що відповідач не мав можливості перевести позивача за його згодою на іншу роботу в підприємстві, а також того факту, що позивач не користувався переважним правом на залишення на роботі та що він попереджався за 2 місяці про наступне вивільнення.

У матеріалах справи є наявною належним чином засвідчена відповідачем копія штатного розпису ДП «Санаторно-курортний комплекс «Моршинкурорт», який діяв з 01 липня 2019 року, згідно якого було затверджено штат Дочірнього підприємства на літній період у кількості 948 одиниць і згідно якого позивач займав посаду головного лікаря відділення «Санаторій «Лаванда» (том 1, а.с. 143-159), а відтак доводи апеляційної скарги стосовно того, що у відповідача не було витребувано (зокрема) штатного розпису, який діяв до 01.12.2019 року, є надуманими і до уваги прийматися не можуть.

Вищезгаданий штатний розпис діяв до 01.12.2019 року, а з 01.12.2019 року наказом директора ДП «Санаторій «Моршинкурорт» від 17.09.2019 року № 79 у зв`язку (зокрема) зі зміною структури підприємства було введено в дію новий штатний розпис чисельністю 515 штатних одиниць (том 1, а.с. 128-133).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи (зокрема вищезгаданими штатними розписами) та визнається (не заперечується) всіма учасниками справи те, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема - скорочення чисельності та штату працівників.

Як вбачається з доводів, як позовної заяви, так і апеляційної скарги, позивач (апелянт) факт скорочення чисельності та штату працівників підприємства не заперечує та не оспорює, а у позовній заяві посилається лише на своє переважне право на залишення на роботі у відповідності до статті 42 КЗпП України.

В той же час, судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи те, що новий штатний розпис підприємства (введений в дію з 01.12.2019 року) не містив жодної посади головного лікаря відділення: посади, яку займав позивач.

Частиною 3 статті 64 Господарського кодексу України встановлено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

За змістом роз`яснень, які містяться у пункті 19 вище згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9, при проведенні вивільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

За вищенаведених обставин доводи позивача (апелянта) стосовно того, що частині головних лікарів відділень були запропонованими інші лікарські посади з нового штатного розпису, а позивачу таких пропозицій не поступало, до уваги прийматися не можуть, оскільки обговорення судом питання «доцільності» чи «недоцільності» проведення перестановки (перегрупування) працівників у зв`язку з веденням у дію нового штатного розпису було б прямим втручанням в господарську діяльність підприємства, що є неприпустимим.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що відповідачем позивачу пропонувалися вакантні посади на підприємстві (з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду), від яких останній (який є особою з інвалідністю 3 групи загального захворювання безтерміново, а також особою пенсійного віку, ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак отримує пенсійне забезпечення) відмовився, що ним і не заперечується.

Відповідачем подано до суду детальне обґрунтування того, що позивачу не було запропоновано таких вакантних посад, як лікар-лаборант з клінічної біохімії, лікар-пульмонолог, сестра медична та сестра з масажу: суть цих пояснень зводиться до відсутності у позивача сертифікатів лікаря-спеціаліста відповідного профілю або спеціалізації за відповідним фахом (том 1, а.с. 76-89, 192-204; том 2, а.с. 38-73).

В той же час, апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували вищезгадані аргументи відповідача.

Позивачем не було подано, ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду (за більш, як 12 місяців розгляду цими судами даної справи) жодних доказів в обґрунтування його твердження про те, що він є членом іншої профспілки, яка діє на ДП «Санаторій «Моршинкурорт», ніж первинна профспілкова організація ДП «СКК «Моршинкурорт» профспілки працівників охорони здоров`я України, на адресу якої і звернулась адміністрація підприємства (відповідача) з поданням про надання згоди на розірвання трудового договору з позивачем і яка таку згоду дала (том 1, а.с. 134-142). Відтак, доводи апеляційної скарги стосовно членства позивача у іншій профспілковій організації, ніж та, яка давала згоду на розірвання трудового договору з позивачем, також до уваги прийматися не можуть.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 квітня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 07 жовтня 2021 року.

Головуючий: Р. П. Цяцяк

Судді: О.М. Ванівський

Н.О. Шеремета