Постанова

Іменем України

06 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 357/8500/20

провадження № 61-12619св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2021 року в складі судді: Ярмола О. Я., та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 рокув складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Желепи О.В., Кравець В.А.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позову

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про придбання майна з електронних торгів, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-714, від 12.06.2020 року, є власником квартири АДРЕСА_1 .

26 червня 2020 року позивач направив попереднім власникам житла, тобто відповідачам по даній справі, вимогу про звільнення квартири, яка була проігнорована.

Позивач зазначав, що відповідачі мають інше житло для проживання. Відповідачі ігнорують вимогу позивача, а тому, позивач як єдиний власник вказаної квартири, звертається до суду з цим позовом

ОСОБА_1 просив:

виселити ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач, набуваючи у власність спірну квартиру, знав про наявні обтяження (арешт) на квартиру, був обізнаний щодо спору, а тому міг передбачати подальші наслідки придбання даного майна з електронних торгів. Позивач був обізнаний, що квартира перебувала в іпотеці, для забезпечення грошових зобов`язань ОСОБА_3 , позивач міг дізнатися про наявність чи відсутність іншого житла у попереднього власника, про існуючі спори щодо даної квартири. Позивач надає суду докази та стверджує, що ОСОБА_2 має у власності нерухомість, та ОСОБА_3 навмисно відчужила їй своє інше нерухоме майно, однак такі твердження є суб`єктивною думкою сторони, оскільки нерухомість ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_2 ще до проведення спірних електронних торгів де позивач набув у власність квартиру АДРЕСА_1 . Наразі, відсутні докази наявності у ОСОБА_3 іншого придатного для проживання житла.

Суд першої інстанції вказав, що іпотекодержатель при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. Лише за таких обставин, такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

Суд першої інстанції зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2021 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у справі, що переглядається, новий власник, який придбав житло на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселитися з нього. Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався тим, що до спірних правовідносин про усунення перешкод у користуванні майном підлягають застосуванню вимоги статті 391 ЦК України, оскільки між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у відповідачів у користуванні не на підставі укладеного з позивачем договору. У зв`язку з відчуженням спірної квартири право власності відповідачів припинилося. Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого жилого приміщення. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 у справі № 753/12729/15-ц, щодо виселення колишніх власників, у зв`язку з невиконанням ними кредитних зобов`язань, висловила правову позицію, згідно якої громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішення суду. За вказаних обставин, колегія суддів вважала, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, врахувавши вказану правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у спорах щодо виселення колишніх власників з іпотечного майна, та встановивши, що квартира з якої позивач просить виселити відповідачів придбана не за рахунок кредиту отриманого у ПАТ «Укрсоцбанк», повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Оскільки позивач просить виселити відповідачів, зокрема відповідача ОСОБА_3 із квартири, яка придбана не за рахунок кредиту у ПАТ «Укрсоцбанк», повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної що відповідач ОСОБА_3 , яка не має іншого житла, може проживати у житловому приміщенні, належному ОСОБА_2 , оскільки між ними існують сімейні зв`язки.

При відхиленні доводів апеляційної скарги про фіктивність правочинів, на підставі яких ОСОБА_3 відчужила своїй доньці ОСОБА_2 нерухоме майно, у зв`язку з існуванням спорів по іпотечному кредиту, колегія суддів зазначила, що як вбачається зі змісту апеляційної скарги, обґрунтовуючи такі доводи ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач ОСОБА_3 в суді першої інстанції не заперечувала того факту, що відчуження об`єктів нерухомості шляхом дарування здійснила у зв`язку з існуванням спорів по іпотечному кредиту. На думку позивача, такі правочини не мають на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину, та спрямовані на приховання майна задля уникнення виконання зобов`язання за кредитним договором. Позивач додав, що така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц. Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 відчужила належне їй нерухоме майно на користь ОСОБА_2 ще до проведення електронних торгів, за результатами проведення яких позивач набув у власність спірну квартиру, а саме 16 серпня 2019 року, тоді як електронні торги проведено 27 грудня 2019 року.

При відхиленні доводів апеляційної скарги щодо наявності в матеріалах справи доказів про забезпечення відповідача ОСОБА_2 іншим житлом, що на думку позивача є підставою для виселення останньої, колегія суддів не прийняла до уваги, оскільки згідно матеріалів справи ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , так як проживає закордоном, де в неї народилася дитина. Дані обставини підтвердила ОСОБА_3 в судовому засіданні та не заперечувалися позивачем. Оскільки ОСОБА_2 знято з реєстрації, остання в спірному житловому приміщенні не проживає, позивачем не доведено, що остання чинить перешкоди новому власнику у користуванні спірним майном, тому підстави для виселення ОСОБА_2 відсутні.

Аргументи учасників справи

26 липня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 року, в якій просив: оскаржені судові рішення скасувати; ухвалити нове рішення про задоволення позову; судові витрати покласти на відповідача.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення суди виходили з необхідності обмеження позивача у титулі права користування житловим нерухомим майном виходячи з необхідності обмеження гарантованого права власності Конституцією України для забезпечення боржника житлом. Звичайно згідно з принципом суд знає закони суди попередніх інстанцій мали можливість оцінити та зважити баланс інтересів сторін та дати належну кваліфікацію дій кожного з учасників спору. Відповідачі у даній справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 забезпечені житлом та засобами до існування. При цьому, як правову підставу позову позивач зазначав статтю 391 ЦК України згідно якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суди попередніх інстанцій застосували норму матеріального права, що передбачає необхідність надання іншого житлового приміщення під час виселення боржника, однак, повністю проігнорувати той факт, що Відповідачами не заперечувався факт наявності іншого житлового майна. Суть порушення норм матеріального права полягає у застосуванні норми права, яка гарантує збереження єдиного житла боржника, у випадку звернення на нього стягнення за іпотечним кредитом.

Зазначає, що у даному спорі позивач подав позов про усунення перешкод у користуванні майном, зазначаючи про наявність іншого житла відповідачів. Застосування судами першої та апеляційної інстанції практики застосування Верховним Судом статті 109 ЖК України є поликовим в силу відмінності спірних правовідносин. Наведена у оскаржуваних судових рішеннях практика Верховного Суду у справі №753/12729/15-ц та обставини даного спору не відображають спосіб застосування норм матеріального права за умови наявності у відповідачів іншого житлового майна. Зі змісту постанови Верховного Суду у справі № 753/12729/15-ц: відповідач ОСОВА_4 позову не визнав та пояснив, що вказана квартира є єдиним житлом його малолітнього сина. Тому відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права подібних правовідносинах з даною справою.

У вересні 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 через представника ОСОБА_5 подали відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін. Відзив мотивований безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги.

Вказує, що при подання позову всупереч правового висновку ВС по аналогічним правовідносинам та вимог ЖК, позивач не надав жодного житла для проживання відповідачів, яких фактично хотів виселити на вулицю, за означених умов його позов не міг бути задоволений. У Білоцерківському міськрайоиному суді відбувається розгляд позову відповідачів до ДП «Сетам», приватного виконавця Кравця В. В., ОСОБА_1 , АТ «Альфа-Банк» по цивільній справі № 357/6174/20 про визнання недійсними прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, протоколу, акту й свідоцтва про право власності та державної реєстрації, саме незаконно проданої квартири відповідачів. Відповідачі звернулися до Міністерства юстиції України щодо перевірки дій, приватного виконавця Кравця В. В. щодо реалізації квартири Відповідачів, було встановлено в його діях ряд порушень чинного законодавства та вмотивоване подання передано до Дисциплінарної комісії приватних виконавців про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності.

Зазначає, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2019 року у справі № 357/13882/19 заяву про забезпечення позову задоволено, вжито заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на частини квартири АДРЕСА_1 . Заборона на дії приватного виконавця була встановлена до продажу квартири та підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, зокрема: витяг 192465584 від 11 грудня 2019 року, витяг 194252481 від 21 грудня 2019 року, які є в матеріалах цивільної справи № 357/8500/20.

Вказує, що в касаційній скарзі позивач стверджує, що у ОСОБА_3 є житло для проживання, що не відповідає дійсності, адже згідно Реєстру речових прав на нерухоме майно жодної власності за означеним відповідачем не зареєстровано, та позивачем не надано житла для виселення відповідачів. Квартира, де мешкає ОСОБА_3 є її єдиним житлом, до того ж в ОСОБА_2 народився син ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона також не має іншого прийнятного житла. У позивача у власності вісімнадцять об`єктів нерухомості, які він скуповує, а потім продає, та не потребує квартири відповідачів для проживання. звертає увагу на постанову Касаційного цивільною суду у складі Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 640/15833/16-ц.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року призначено справу до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 08 вересня 2021 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Позиція Верховного Суду

Суди встановили, що відповідно до протоколу про проведення електронних торгів від 27 грудня 2019 № 456854 ДП «Сетам» Міністерства юстиції України проведено електронні торги з реалізації предмета іпотеки (квартира АДРЕСА_1 ).

12 червня 2020 року Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області видала ОСОБА_1 свідоцтво про придбання майна (квартира АДРЕСА_1 ), з електронних торгів.

18 червня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 знято з реєстраційного обліку.

У спірній квартирі проживає ОСОБА_3 , яка не має іншого житла.

ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , так як проживає закордоном, де в неї народилася дитина. Дані обставини підтвердила ОСОБА_3 в судовому засіданні та не заперечувалися позивачем.

Квартиру АДРЕСА_1 , придбано не за рахунок кредиту (позики) банку, а набуто у власність на підставі Договору дарування квартири від 26 жовтня 2000 року.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина перша та друга статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК УРСР).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року в справі № 740/5510/19-ц (провадження № 61-19282св20) вказано, що

«правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Покупець житла, що перебувало в іпотеці, мав оцінити ризики та обмеження, пов`язані з його придбанням, у тому числі щодо права проживання попередніх власників.

Укладаючи договір купівлі-продажу, ОСОБА_1 був достовірно обізнаний про наявність осіб, які зареєстровані у будинку, а продавець спірного житлового будинку ОСОБА_4 була достовірно обізнана про право відповідачів на користування житловим будинком та про обтяження спірного будинку у вигляді постійного проживання у ньому відповідачів, адже до укладення договору купівлі-продажу будинку із ОСОБА_1 . ОСОБА_4 було відмовлено у задоволенні позову про виселення відповідачів.

Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 Житлового кодексу Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. До спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Такий висновок відповідає правовому висновку, сформульованому у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15, від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц, а також у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16, від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18. Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2021 року в справі № 205/5044/19 (провадження № 61-2490св21) зазначено, що:

«до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. У справі, що розглядається, кредитодавець, який набув право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в спірній квартирі зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя банк був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_2 , зокрема про наявність відповідних речових прав ОСОБА_2 , яка з 25 вересня 2001 року зареєстрована і проживає у житловому приміщенні. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою. Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом. Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19). Подібні висновки висловлені Верховний Судом у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 640/15833/16-ц, провадження № 61-44536св18».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суди встановили, що: квартиру АДРЕСА_1 , придбано не за рахунок кредиту (позики) банку, а набуто у власність на підставі Договору дарування квартири від 26 жовтня 2000 року; ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 ; відсутні докази наявності у ОСОБА_3 іншого придатного для проживання житла.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладениху постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року в справі № 740/5510/19-ц (провадження № 61-19282св20)У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2021 року в справі № 205/5044/19 (провадження № 61-2490св21), не дають підстав для висновку, що судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення; оскаржені рішення залишити без змін, а тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук