Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4886/19
Номер провадження2/711/185/21
РІШЕННЯ
8 вересня 2021 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого-судді Демчика Р.В.,
при секретарі Кофановій А.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідача ОСОБА_4 ,
представника відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Манзар Тетяни Володимирівни до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності та визнання права особистої приватної власності на майно, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання,-
ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Манзар Т.В. звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності та визнання права особистої приватної власності на майно.
Позов обґрунтовує тим, що 03.10.1998 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружнє життя позивача з відповідачем не склалося, оскільки постійно виникають непорозуміння та сварки, існують різні погляди на життя, що унеможливлює подальше спільне життя. На даний час наша сім`я існує формально, тому подальше стмісне життя, примирення між позивачем та відповідачем, збереження сім`ї є не можливим.
Під час перебування з відповідачкою у шлюбі, ними було придбано за спільні кошти подружжя наступні рухомі речі: в 2008 році пральна машинку «Samsung», вартістю 4 000 грн; в 2008 році холодильник «Samsung», вартістю 4 000 грн; в 2018 році кухня дерев`яна, вартістю 25 000 грн; в 2017 році спальня і шафа дерев`яні, вартістю 20 000 грн., спальня і шафа дерев`яні, вартістю 20 000 грн; шафа дерев`яна (для коридору), вартість 10 000 грн., диван, вартість 12 000 грн., диван, вартість 3 000 грн., телевізор LG 32, вартість 12 000 грн., телевізор «Samsung», 2017 року, вартість 6 000 грн.
Квартиру та автомобіль позивач придбав за особисті кошти, та як працює з 29.08.2012 року на посаді директора департаменту транспорту та логістики ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» в с. Рівне, Покровського району, Донецької області, що підтверджується відповідною довідкою та договорами купівлі-продажу особистого майна, а саме будинку, земельної ділянки та квартири.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном.
Домовленості про добровільний поділ рухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між позивачем та відповідачем не досягнуто.
Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є нашою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що вказані у п. 22 Постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-71 СК України та 372 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна,спір між ними може бути вирішений судом.
Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності припиняється, об`єкт належить сторонам вже на праві спільної часткової власності.
Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» надано судам рекомендації, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно- будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами,тощо.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 Цивільного Кодексу України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК України).
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 70 СК України). Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Домовленості між позивачем та відповідачем щодо порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю не знайдено.
Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16)
ВСУ у справі № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. встановив, що автоматично спільне майно подружжя навпіл не поділяється: суду завжди необхідно встановити за які кошти таке майно було набуте: спільні або особисті.
Отже, квартира та автомобіль є особистою приватною власністю позивача, оскільки придбані в шлюбі з відповідачкою, але за особисті кошти позивача.
На підставі наведеного просив розірвати шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області про що складено відповідний актовий запис за № 5 від 03.10.1998 року; поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ним право власності на холодильник «Samsung», вартістю 4 000 грн., кухню дерев`яну, вартістю 25 000 грн., спальню і шафу дерев`яні, вартістю 20 000 грн., диван, вартість 3 000 грн., телевізор «Samsung», вартістю 6 000 грн; за відповідачкою визнати право власності на пральну машинку «Samsung», вартістю 4 000 грн., спальню і шафу дерев`яні, вартістю 20 000 грн., шафу дерев`яну (для коридору), вартістю 10 000 грн., диван, вартістю 12 000 грн., телевізор LG 32, вартістю 12 000 грн. Також просив визнати його особистою приватною власністю трьохкімнатну квартиру , яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 та автомобіль марки Volkswagen Tiguan , 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 та визнати за ним право власності на вказані речі.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.07.2021 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначений за правилами загального позовного провадження.
18.07. 2019 року ОСОБА_4 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання.
Зустрічний позов обґрунтовує тим, що між нею та позивачем 03.10.1998 року було укладено шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька - ОСОБА_6 .
До червня 2014 року вона з позивачем проживали однією сім`єю у м. Луганськ. Після початку проведення Антитерористичної операції на території Луганської області ми переїхали до м. Покровськ, Донецької області, де її чоловік мав роботу.
На початку 2015 року нею було прийнято рішення переїхати, до м. Черкаси разом з донькою задля можливості останньої продовжити освіту у належних умовах.
Позивач переїжджати не захотів, а тому з січня 2015 року вони фактично не проживають однією сім`єю та не ведуть спільне господарство, відносини між ними припинено. Починаючи з лютого 2015 року вона з донькою проживали в орендованому житлі адресою АДРЕСА_2 . 30.12.2016 року нею за власні кошти придбано квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Крім того, 09.10.2018 року нею також було придбано автомобіль 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 .
Згідно ст.119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.
Встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в присутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі (ст. 120 СК України).
На підставі наведеного просила суд встановити режим окремого проживання між нею та позивачем, починаючи з лютого 2015 року.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.07.2019 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Манзар Т.В. до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності та визнання права особистої приватної власності на майно та об`єднано в одне провадження.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.10.2019 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду по суті.
В судовому засіданні позивач та його представники первинний позов підтримали повністю, просили його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечували.
Відповідача та її представник в судовому засіданні підтримали зустрічний позов, просили його задовольнити. В задоволенні первинного позову просили відмовити.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)).
Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення первинного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного.
Щодо позовної вимоги за первинним позовом про розірвання шлюбу, то суд вважає, що вона підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Сторони одружилися 03.10.1998 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №672. Місце реєстрації - відділ реєстрації актів громадянського стану виконкому Луганської міської ради.
Відповідно до матеріалів справи сторони мають дитину - дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 ).
Згідно статті 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
За приписами ч. 3 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.
Згідно ст.110 СК, один з подружжя має право пред`явити до суду позов про розірвання шлюбу.
Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Згідно ст.112 СК суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.
Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч. 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
За правилами, встановленими ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
Враховуючи те, що відповідач визнала позовну вимогу про розірвання шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, оскільки перебування їх у шлюбі не ґрунтується на принципі вільного волевиявлення, а за таких обставин позовні вимоги щодо розірвання шлюбу підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя, то суд вважає, що вона підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони у період з 03.10.1998 року по момент винесення рішення у цій справі перебували в зареєстрованому шлюбі.
Безпосередньо в судовому засіданні сторони визнали, що ними в період шлюбі за спільні кошти було придбане наступне майно: пральна машина, вартістю 800 грн., холодильник вартістю, 1200 грн., диван, вартістю 800 грн., телевізор, вартістю 2500 грн., спальня та шафа з ДСП, вартістю 5000 грн., кухня з ДСП, вартістю 5500 грн., шафа для коридора з ДСП, вартістю 3500 грн., телевізор, вартістю 1800 грн. Вказане нерухоме майно знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Згідно п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Так, сторони в судовому засіданні визнали те, що ними під час шлюбу, за спільні кошти були придбані, спальня та шафа з ДСП, вартістю 5000 грн., кухня з ДСП, вартістю 5500 грн., шафа для коридора з ДСП, вартістю 3500 грн., телевізор, вартістю 1800 грн. Вказане нерухоме майно знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що спальня та шафа з ДСП становить собою ліжко та шафу
За таких обставин суд приходить до висновку визнати вказане майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та провести його поділ, визнавши за ОСОБА_1 право власності на пральну машину, холодильник диван, телевізор, ліжко, за ОСОБА_4 право власності на кухню з ДСП, шафу для коридора з ДСП, телевізор, шафу з ДСП.
Також позивачем була заявлена вимога про визнання його особистою приватною власністю трьохкімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 та визнати за ним право власності на вказані речі.
Вказана вимога підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Змістом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст. 368 ч. 3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17.
Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:
1)майно, набуте нею, ним до шлюбу;
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;
3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 03.10.1998 року.
09.10.2018 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно вказаного договору ОСОБА_10 передала у власність ОСОБА_4 транспортний засіб Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 409009,91 грн.
Данні договори ніким не оскаржувалися та є чинними.
Обґрунтовуючи свою позовну вимогу про визнання його особистою приватною власністю трьохкімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 , позивач посилався на те, що спірні речі були придбані за його особисті кошти, та кошти, які були отримані ним від продажу спадкового майна.
Судом встановлено та матеріали справи свідчать, що згідно договору дарування квартири від 21.07.2000 року, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 подарували, а ОСОБА_1 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_4 , що знаходиться у м. Луганську
Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 31.10.2016 року визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_5 ; земельну ділянку, площею 7.7100 га.; земельну ділянку, площею 0,85 га.

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 14.06.2017 року ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_13 прийняла у власність земельну ділянку АДРЕСА_6 , площею 0,2500 га, кадастровий номер::09:001:0029. Продаж земельної ділянки, за домовленістю сторін, вчинюється за 12700 грн.

Як вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.06.2017 року ОСОБА_1 передав житловий будинок у власність, а ОСОБА_13 прийняла у власність житловий будинок та зобов`язалася сплатити за нього обговорену грошову суму. Предметом цього договору є житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_5 , що розміщений на земельній ділянці, площею 0,2500 га, кадастровий номер::09:001:0029. Цей продаж здійснено за 41700 грн.

З довідки ПрАТ «АПК-Інвест» від 04.06.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 з 29.08.2012 року працює на посаді директора департаменту транспорту та логістики ПрАТ «АПК-Інвест». Нарахована заробітна плата за період серпень 2012 р - квітень 2019 склала 3399055,04 грн.

Також, в судовому засіданні стороною позивача надано договір купівлі продажу квартири, який укладений 13.11.2017 року в м. Луганськ, ЛНР.

Згідно вказаного договору, ОСОБА_1 , як продавець, від імені якого на підставі довіреності діє ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , як покупець уклали вказаний договір про наступне. За цим договором продавець ОСОБА_1 зобов`язується передати квартиру у власність покупця, а покупець ОСОБА_15 зобов`язується прийняти квартиру та сплати за неї обговорену суму. Предметом цього договору є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 . Продаж вказаної квартири здійснюється за 811517 російських рублів.

Даючи оцінку допустимості у даній цивільній справі цього договору, як документу, що виданий органом та/чи установою на тимчасово окупованій території України, суд керується положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», - будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

У зв`язку з цим, суд не приймає вказаний договір як належний та допустимий доказ, який поданий позивачем на підтвердження своїх позовних вимог.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_3 була придбана - 30.12.2016 року, автомобіль марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 -09.10.2018 року, тобто, під час перебування сторін в шлюбі. Вказане майно було придбане за 1 129 544, 91 грн.

Спадкове майно було продане позивачем 14.06.2017 року за 54400 грн.

За таких обставин суд вважає, що позивачем не доведено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 придбані саме за його особисті кошти та приходить до висновку що вказане майно є правом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та підлягає поділу між ними в рівних частках.

Також не може бути задоволений зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання, починаючи з лютого 2015 року, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 56 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, становлені законом.

Відповідно до ст. 119 СК України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. Згідно із вказаною правовою нормою за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Статтею 120 СК України встановлено, що режим окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя.

Пленум Верховного Суду України п.12 постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначає, що при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди.

Сімейний кодекс України не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню й рішенням руду. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 повинна була звернутися з позовом про встановлення режиму окремого проживання подружжя ще в лютому 2015 року, адже даний режим носить майбутній характер з моменту прийняття рішення судом.

На підставі ст.ст.60, 63, 69, 70, 71, 119, 120 Сімейного Кодексу України, ст.ст.364, 365, 368, 370, 372 ЦК України, та керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, ст. ст.3, 10, 11, 57-61, 88, 141, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований: АДРЕСА_7 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ) в особі представника адвоката Манзар Тетяни Володимирівни (м. Черкаси, бул. Шевченка, 420) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності та визнання права особистої приватної власності на майно задовольнити частково.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ( дошлюбне прізвище ОСОБА_16 ) ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Луганської міської ради 03.10.1998 року, актовий запис 672.

Визнати пральну машину, холодильник диван, телевізор, ліжко, кухню з ДСП, шафу для коридора з ДСП, телевізор, шафу з ДСП, квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та провести його поділ.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на майно, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_3 , а саме: пральну машину, холодильник диван, телевізор, ліжко.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та 1,2 частку автомобіля марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на майно, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_3 , а саме: на кухню з ДСП, шафу для коридора з ДСП, телевізор, шафу з ДСП.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та 1,2 частку автомобіля марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 .

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання відмовити.

Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Черкаського апеляційного. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення суду складено 20.09.2021 року (з урахуванням вихідних днів).

Головуючий: Р. В. Демчик