Номер провадження: 22-ц/813/5567/21
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А. П.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення грошових коштів.

Також до суду представника ОСОБА_2 подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просить суд: вжити заходи щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_1 та заборонити відповідачу, ОСОБА_1 , вчиняти будь-які дії, щодо розпорядження вказаною квартирою.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2020 року заяву представника ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено, постановлено:

вжити заходи забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення грошових коштів.

вжити заходи щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ).

заборонити Відповідачу, ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), вчиняти будь-які дії, щодо розпорядження квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, апеляційну скаргу подала ОСОБА_1 , де із посиланням на порушення судом першої інстанції норм процесуального права ставиться питання про її скасування.

При цьому посилаючись на те, що зазначена ухвала суду не вмотивована, незаконна та підлягає скасуванню.

Апелянт вказує, що в оскаржуваній ухвалі суду взагалі відсутнє мотивування. Суд першої інстанції ігноруючи норми права не зазначив в ухвалі мотивів, не обґрунтував реальної загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду, не зазначив чим керувався суд, визначаючи співмірність застосованого ним виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, не надає оцінку доводам заявника щодо забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості та адекватності таких вимог.

Крім того, ОСОБА_1 звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (арк. справи 37-39), вказану інформаційну довідку було сформовано суддею Суворовського районного суду м. Одеси.

У зазначеній вище довідці, розділ «Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень», міститься запис про обтяження, арешт квартири ОСОБА_1 розташованої за адресою: АДРЕСА_2 підставою виникнення якого є ухвала Суворовського районного суду м. Одеси у справі №523/9798/18 від 19.07.2018 року, вказане обтяження встановлено в інтересах ОСОБА_2 .

Тобто, апелянт вважає, що суд першої інстанції накладаючи арешт на квартиру у своїй ухвалі, жодним чином не надав правової оцінки тому факту, що квартиру ОСОБА_1 розташовану за адресою: АДРЕСА_2 вже накладено арешт Суворовським судом м. Одеси в інтересах ОСОБА_2 , але у іншій справі.

Апелянт вказує, що судом першої інстанції в порушення вимог процесуального закону невжито заходи зустрічного забезпечення.

З огляду на викладене в апеляційній скарзі, апелянт зазначає, що при постановлені оскаржуваної ухвали судом було порушено ч. 8 ст. 153 ЦПК України, не зазначивши підстави його обрання та ризики настання несприятливих наслідків для позивача. Також, судом порушено ч. 3 статті 154 ЦПК України, оскільки не застосовано зустрічне забезпечення позову, хоча у відповідності до вказаної норми ЦПК України зобов`язаний був це зробити.

ОСОБА_1 просить суду скасувати ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2020 року про забезпечення позову та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову поданої адвокатом Петровим Євгеном Володимировичем в інтересах ОСОБА_2 .

27 серпня 2020 року ОСОБА_2 подану відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідно до якого, позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги, просить в задоволенні якої відмовити а ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2020 року залишити без змін з огляду на наступне.

ОСОБА_2 зазначає, що дійсно ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19.07.2018 року на квартиру відповідача було накладено арешт. Проте, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.07.2018 року у справі № 523/9798/18 позивачу було відмовлено у повному обсязі в задоволенні позовних вимог та рішення суду у вказаній справі набрало законної сили.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 мала можливість в будь-який момент звернутися до реєстратора та зняти арешт з вказаної квартири.

Щодо доводів апелянта про відсутність доказів місця реєстрації позивача, ОСОБА_2 зазначає, що в позовній заяві зазначено адресу його реєстрації (проживання). Під час розгляду справи судом першої інстанції, в судовому засіданні особа ОСОБА_2 встановлювалась по паспорту громадянина України де зокрема зазначено і місце реєстрації позивача, яка співпадає з адресою вказаною у позовній заяві.

Позивач вказує, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача. В тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.09.2020 року справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення грошових коштів було призначено до розгляду.

На підставі Розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями № 3399 від 05.08.2021 року відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №1612/0/15-21 від 20.07.2021 "Про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку" та з врахуванням пунктів 2.3.49., 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду за вказаною цивільною справою було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 05.08.2021 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - О. В. Князюка, суддів: Колеснікова Г.Я., Вадовської Л.М. для розгляду справи №523/15197/19 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення грошових коштів.

Розпорядженням № 4256 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 18.08.2021 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Заїкіна А.П. та Погорєлової С. О.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 серпня 2021 року вказану цивільну справу було прийнято до провадження головуючого судді Князюка О.В.

До судового засідання 07 жовтня 2021 року з`явились: представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Боднарук М.М., та представник позивач ОСОБА_2 адвокат Петров Є.В.

Представник апелянта апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити в повному обсязі та скасувати ухвалу суду першої інстанції, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Представник позивача, просив суд ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2020 року залишити без змін. а апеляційну скаргу без задоволення.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд, приймаючи ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно та забороною проводити будь-які будівельні роботи виходив з того, що є підстави для такого забезпечення, оскільки між сторонами дійсно наявний спір.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 151 ЦПК України єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пунктами 2, 4 якої передбачено, що позов може забезпечуватись забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов`язанні з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Підстави забезпечення позову необхідно доводити документально, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб. Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Таким чином, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що предмет позову, може бути знищеним на момент виконання рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Аналогічний висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі № 363/2197/17 (провадження № 61-15477св19).

Як вбачається із матеріалів справи, предметом позову є стягнення грошових коштів.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18.

Оскільки у даному випадку позивач звернувся до суду з позовними вимогами майного характеру, то в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Позивачем доведено наявність зв`язку між заходом забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_1 та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Разом з тим, під час постановлення оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо наявності підстав для забезпечення позову у вигляді заборони Відповідачу, ОСОБА_1 і(ІПН НОМЕР_1 ), вчиняти будь-які дії, щодо розпорядження квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції не наведено будь-яких мотивів того, що заборона розпорядження зазначеним майном може якимось чином істотно ускладнити чи зробити неможливим ефективний захист порушених прав позивача.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову не враховано пов`язаність способу забезпечення позову, співмірність та адекватність з предметом позовних вимог.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, а ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вжиття заходів забезпечення позову шляхом:

заборони Відповідачу, ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), вчиняти будь-які дії, щодо розпорядження квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на недоведеність заявником ризиків невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення його позову, оскільки підставою для забезпечення позову є не докази, які підтверджують ризики невиконання рішення суду, а обґрунтоване припущення позивача, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких має намір звернутися позивач.

Зустрічне забезпечення - по суті це гарантія відшкодування можливих для відповідача збитків та має на меті забезпечити певний баланс сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути внаслідок застосування судом забезпечувальних заходів. Згідно з частиною першою статті 154 ЦПК України метою цього інституту є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

За приписами частини шостої статті 154 ЦПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Таким чином, клопотання про зустрічне забезпечення може бути подане та вирішене судом після застосування судом заходів забезпечення позову та за клопотанням іншої сторони.

Щодо пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення:

Відповідно до п. 3 ст. 154 ЦПК України: суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

В даному випадку взагалі немає підстав для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення, передбачених ст. 154 ЦПК України, оскільки місцезнаходження позивача - ОСОБА_2 знаходиться на території України (зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ); доказів того, що майновий стан позивача - ОСОБА_2 або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові - відсутні.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що невжиття заходів зустрічного забезпечення не порушить в подальшому майнових прав відповідача. Реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за виключенням випадків, передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України (постанова від 30.05.2019 у справі № 456/2438/17).

З огляду на те, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність необхідності застосування зустрічного забезпечення позову.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги той факт, що дійсно ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19.07.2018 року на квартиру відповідача було накладено арешт. Проте, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.07.2018 року у справі № 523/9798/18 позивачу було відмовлено у повному обсязі в задоволенні позовних вимог та рішення суду у вказаній справі набрало законної сили.

Відповідно до ч. 9 статті 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

В даному випадку, накладення арешту на квартиру відповідача в даному позовному провадженні не є порушенням чинного законодавства та прав відповідача зокрема, відповідно до правової позиції Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року по справі № 361/1889/19-ц, зазначено: "Наклавши арешт на спірну квартиру під час розгляду іншої справи не перешкоджає вжиттю зазодів забезпечення позову, оскільки накладений арешт зберігає чинність до набрання судовим рішенням законної сили".

У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Таким чином, накладення арешту на квартиру відповідача в даному позовному провадженні не є порушенням чинного законодавства та прав відповідача. Така позиція узгоджуються з висновками Верховного Суду викладеного у постанові від 21 серпня 2019 року по справі № 361/1889/19-ц, зокрема в якій зазначено, що накладення арешту на спірну квартиру під час розгляду іншої справи не перешкоджає вжиттю заходів забезпечення позову, оскільки накладений арешт не перешкоджає вжиттю заходів забезпечення позову, оскільки накладений арешт зберігає чинність до набрання судовим рішенням законної сили.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2020 року в частині:

заборони Відповідачу, ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), вчиняти будь-які дії, щодо розпорядження квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 - скасувати.

Постановити у відповідній частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 жовтня 2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе