Справа № 191/3968/20
Провадження № 2/191/1399/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Твердохліб А.В.

за участю секретаря - Лобової Ю.Л.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Синельникове цивільну справу за позовною заявою Комунального некомерційного підприємства «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради» до ОСОБА_3 про стягнення коштів заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

23.12.2020 року позивач КП звернувся до суду із вищезазначеною позовною заявою, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що Комунальне некомерційне підприємство «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради» звернулися до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 коштів заробітної плати. В подальшому, а саме 30.03.2021 року позивач змінив предмет позову та просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 виплачені кошти на навчання в інтернатурі в сумі 133040 грн. 88 коп.

В обґрунтування позову зазначає, що Комунальне некомерційне підприємство «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради» являється правонаступником майна, всіх прав та обов`язків реорганізованої шляхом перетворення з комунального закладу «Синельниківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради в комунальне підприємство «Синельниківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради».

01.08.2018 року між ОСОБА_3 та Комунальним закладом «Синельниківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» була укладена Угода № 6 про проходження інтернатури та відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури.

Умовами Угоди, передбачено, що КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» бере на себе зобов`язання зарахувати випускника на посаду лікаря-інтерна для проходження інтернатури за спеціальністю: внутрішні хвороби на підставі диплому, вищезазначеної Угоди та наказу департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської облдержадміністрації від 09.07.201 8 № 802-о.

Також, в умовах Угоди зазначено, що після навчання в інтернатурі та одержання сертифікату з відповідної спеціальності, КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» зобов`язана працевлаштувати на посаду лікаря- терапевта, де ОСОБА_3 зобов`язана відпрацювати не менше трьох років. У разі неприбуття молодого фахівця на зазначену посаду або відмови приступити до роботи, виконання договору, повернути грошові кошти витрачені на навчання в інтернатурі.

За період проходження відповідачем інтернатури КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» було витрачено коштів на навчання в інтернатурі 109049 грн. 90 коп., до того ж нарахування ЄСВ 22% склали 23990 грн. 98 коп.

Наказом № 86-к від 31.07.2020 року у зв`язку із закінченням інтернатури ОСОБА_3 було звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Враховуючи вимоги Угоди та наказу департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської облдержадміністрації від 09.07.2018 № 802-о, після закінчення інтернатури, а саме з 01.08.2020 відповідач мала прибути для працевлаштування на посаду лікаря-терапевта до КНП «Синельниківська центральна міська лікарня». По сьогоднішній день відповідач на роботу не прибула, заяву про прийняття на роботу не подавала, з питань працевлаштування не зверталася та про причини, що унеможливлюють працю у позивача не повідомляла.

Також зазначають, що випускники медичних вузів мають на вибір два варіанта проходження інтернатури, а саме, або ж влаштовуються та сплачують власні кошти за проходження інтернатури, або ж укладають договір з медичним закладом на безоплатне проходження інтернатури. Відповідач проходила заочну частину інтернатури за даним фахом на базі КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І.Мечнікова», але більше року ОСОБА_3 табелювалась і отримувала заробітну плату в КНП «Синельниківська центральна міська лікарня». Звертають увагу на те, що якби відповідач не погодився на умови Угоди, не взяв на себе зобов`язань після проходження інтернатури пропрацювати в лікарні 3 роки, то йому б не була надана база для навчання і вона б мала проходити інтернатуру за власні кошти. Натомість лікарня б кошти, які були виділені на фінансування закладу і які були виплачені за умовами Угоди відповідачу, витратила б на інші поточні потреби.

Посилаються на те, що відповідно до Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІV рівня акредитації медичних факультетів університетів, затвердженим наказом МОЗ України від 19.09.1996 року № 291 інтернатура є обов`язковою формою післядипломної підготовки випускників всіх медичних та фармацевтичних вищих закладів освіти ІІІ-ІV рівнів акредитації медичних факультетів університетів незалежно від підпорядкування та форм власності, після закінчення якої їм присвоюється кваліфікація лікаря (провізора) спеціаліста певного фаху. Пунктом 1.4 цього Положення передбачено, що інтернатура проводиться в очно-заочній формі навчання на кафедрах медичних (фармацевтичних) вищих закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів і закладів медичної (фармацевтичної) післядипломної освіти та стажування в базових установах і закладах охорони здоров`я.

Зазначають, що відповідач не дотрималася умов угоди про проходження інтернатури щодо відпрацювання не менше трьох років після проходження інтернатури в КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради, а тому до даних правовідносин підлягають застосуванню положення ст.509, 526, 611 ЦК України , які регулюють договірні відносини, а не трудові.

У зв`язку з цим, позивач просить стягнути з ОСОБА_3 на користь комунального некомерційного підприємства «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради виплачені кошти заробітної плати у сумі 133040 грн. 88 коп., а також судові витрати в розмірі 2102,00 грн.

Відповідачем ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву, вказано, що позов вона не визнає та просила відмовити в його задоволенні за безпідставністю. Вказує, що за час проходження інтернатури в КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» ОСОБА_3 отримувала заробітну плату за виконання своїх трудових обов`язків, яку позивач на даний час просить повернути. Вважає, що передбачених законом підстав для стягнення з неї зазначених коштів немає, оскільки виплачена ОСОБА_3 заробітна плата не є витратами позивача на її навчання, а повернення виплаченої працівнику заробітної плати законодавством не передбачено.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини справи, приходить до наступного висновку.

Згідно з Наказом Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації №802-о від 09.07.2018 випускницю 2018 року ДЗ « Дніпропетровська медична академія МОЗ України» ОСОБА_3 зараховано у КЗ «Синельниківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Внутрішні хвороби» з 01.08.2018 по 31.07.2020 року. Виплату заробітної плати під час проходження інтернатури, витрати по відрядженню для проходження очної частини інтернатури ОСОБА_3 проводити за рахунок КЗ «Синельниківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» (а.с.9).

Наказом головного лікаря КЗ «Синельниківська центральна районна лікарня» Синельниківської обласної ради №75-к від 25.07.2018 ОСОБА_3 прийнято на посаду лікаря-інтерна з внутрішніх хвороб з 01.08.2018 року (а.с.58).

Згідно з Наказом головного лікаря КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради №86-к від 31.07.2020 звільнено ОСОБА_3 лікаря-інтерна з внутрішніх хвороб з 31 липня 2020 року за ч.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням терміну проходження інтернатури та ненаданням Сертифікату лікаря-спеціаліста з внутрішніх хвороб у встановлений термін (а.с.10).

Відповідно до Угоди про проходження інтернатури та відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури №6 від 01.08.2020 року, укладеної між Комунальним закладом «Синельниківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради в особі головного лікаря ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , КЗ «Синельниківська центральна районна лікарня» взяла на себе зобов`язання зарахувати випускника на посаду лікаря-інтерна для проходження інтернатури за спеціальністю: внутрішні хвороби на підставі диплому, вищезазначеної Угоди та наказу департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської облдержадміністрації від 09.07.201 8 №802-о. Після навчання в інтернатурі та одержання сертифікату з відповідної спеціальності, КЗ «Синельниківська центральна районна лікарня» зобов`язана працевлаштувати ОСОБА_3 на посаду лікаря-терапевта, де вона зобов`язана відпрацювати не менше трьох років. У разі неприбуття молодого фахівця на зазначену посаду або відмови приступити до роботи, вона зобов`язана відшкодувати вартість навчання в інтернатурі та компенсувати комунальному закладу всі витрати, пов`язані з навчанням в інтернатурі.

На підставі рішення Синельниківської міської ради сьомого скликання сорок шостої сесії №897-46/VІІ від 18.12.2019 комунальне підприємство «Синельниківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Синельникове та змінено назву підприємства на Комунальне некомерційне підприємство «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради».

Згідно з довідкою про доходи, наданою КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради», ОСОБА_3 дійсно працює (навчається) в КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради», форма працевлаштування основне місце роботи, посада лікаря-інтерна, та за період з 01 серпня 2018 року по 31 липня 2020 року вона отримала заробітну плату в сумі 109049 грн. 90 коп. Відрахування на заробітну плату 22% - 23990, 98 грн.

Позивач вказує, що КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради» витратило грошові кошти на проходження інтернатури ОСОБА_3 , на підтвердження чого надано довідку про доходи ОСОБА_3 . Водночас, із вказаної довідки вбачається, що зазначені в ній кошти є нарахованою заробітною платою, з якої проведено відповідні нарахування (а.с.12).

З копії трудової книжки відповідача та отриманих нею доходів відповідно до довідки про доходи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 фактично перебувала з позивачем у трудових відносинах та за час проходження інтернатури отримувала у позивача заробітну плату. Інших виплат позивачем відповідачу здійснено не було, зокрема відповідних доказів щодо їх нарахування позивач суду не надав.

Аналіз заявлених позовних вимог з доданими позивачем доказами на підтвердження позовних вимог фактично передбачає вимогу про повернення заробітної плати, однак передбачених законом підстав вважати виплачену лікарю - інтерну за час проходження інтернатури заробітну плату витратами на навчання, немає.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно до положень ст.94 КЗпП України заробітна плата є винагородою, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть проводитися тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Враховуючи, що відповідно до норм матеріального права заробітна плата не може бути віднесена до вартості навчання, а чинним трудовим законодавством не передбачена можливість стягнення із працівника нарахованої і виплаченої йому заробітної плати за час виконання трудових обов`язків, та позивачем не надано і судом не встановлено наявності належних та допустимих доказів, які б вказували або встановлювали витрати позивача, пов`язані з навчанням відповідача, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Разом з тим, позивач, як на підставу своїх вимог покликається на обов`язок відповідача нести відповідальність за порушення зобов`язань, порядок виконання яких регулюється ст. 526,611 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 не отримала відповідний Сертифікат та не приступила до роботи після завершення інтернатури.

Щодо вказаної підстави слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ч.1,2 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 7 ст. 10 України).

У пункті 3 статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що для цілей цієї статті значення терміна "примусова чи обов`язкова праця" не поширюється: a) на будь-яку роботу, виконання якої зазвичай вимагається під час призначеного згідно з положеннями статті 5 цієї Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення; b) на будь-яку службу військового характеру або - у випадку, коли особа відмовляється від неї з мотивів особистих переконань у країнах, де така відмова визнається, - службу, яка вимагається замість обов`язкової військової служби; c) на будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства; d) на будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов`язків.

Конвенція Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов`язкову працю», що набула чинності для України 10 серпня 1956 року, зобов`язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, що ратифікована Законом України від 05 жовтня 2000 року №2021-III, держава зобов`язується скасувати обов`язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку.

Стаття 53 Конституції України вказує на те, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення). Відповідно до ст. 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

П. 10 ч.3 ст.3 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що формування і реалізація державної політики у сфері вищої освіти забезпечуються шляхом створення умов для реалізації випускниками закладів вищої освіти права на працю, забезпечення гарантії рівних можливостей щодо вибору місця роботи, виду трудової діяльності на підприємствах, в установах та організаціях усіх форм власності з урахуванням здобутої вищої освіти та відповідно до суспільних потреб.

Відповідно до ч. 2ст.64Закону України «Про вищу освіту» держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками закладів вищої освіти права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб.

Зазначений закон не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання.

Відповідно до п. 4.5 Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІV рівня акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом МОЗ України від 19.09.1996 року № 291 лікарі (провізори)-інтерни зобов`язані: набувати, поглиблювати і удосконалювати професійні знання, вміння і навики; у повному обсязі та своєчасно виконувати навчальний план і програму інтернатури; виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку в установах і закладах охорони здоров`я, правила проживання в гуртожитках та правила внутрішнього трудового розпорядку в вищих закладах освіти

Згідно з п. 7.3 цього Положення заробітна плата лікарям (провізорам)-інтернам протягом всього періоду навчання сплачується за рахунок закладів (установ), в які вони зараховані лікарями (провізорами)-інтернами, або закладом (установою), з яким укладено трудовий договір у розмірі, встановленому чинним законодавством.

Зазначені вище нормативно-правові акти не передбачають обов`язку лікаря-інтерна відпрацювати не менше трьох років після проходження інтернатури за місцем її проходження, а також повернення коштів, виплачених під час проходження інтернатури.

Посилання позивача на обов`язок лікаря-інтерна відпрацювати у замовника не менше трьох років, як обов`язок, передбачений угодою про проходження інтернатури із випускником від 01.08.2018 не може бути підставою для повернення виплаченої йому за час проходження інтернатури заробітної плати, оскільки не відповідає вимогам ст.127 КЗпП України та ст.1215 ЦК України.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З наведеного вбачається, що умови договору не можуть суперечити вимогам закону, іншим нормативно-правовим актам, що регулюють спірні правовідносини.

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення виплачених відповідачу під час проходження інтернатури коштів в сумі 133040 грн. 88 коп. не знайшли свого обґрунтування, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2102 грн. залишити за позивачем.

Щодо вимоги відповідача про стягнення з позивача витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Наявність договірних відносин між адвокатом Зосименко С.Г. та відповідачем ОСОБА_3 підтверджується договором про надання правової допомоги №97 від 26 травня 2021 року Додатковою угодою №1 до договору про надання правової допомоги №97 від 26.05.2021 року.

Вказаними договорами обумовлені послуги, що були оплачені ОСОБА_3 26.05.2021 року за квитанцією №90703973 від 26 травня 2021 року у сумі 13800 грн. 00 коп. (а.с.64).

Однак, акт виконаних робіт, акт приймання-передачі наданих послугу в матеріалах справи відсутні, що унеможливлює визначення розміру витрат на правничу допомогу судом з метою розподілу.

При цьому слід ураховувати, що наведений в договорі та додатковій угоді від 26.05.2021 року про надання правничої допомоги, перелік послуг і квитанція про їх оплату не є доказом щодо обсягу фактично наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

На підставі викладеного, ст.ст. 139, 147. 149 233 КЗпП України, керуючись ст.4, 5, 10-13,81,141,259,263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Комунального некомерційного підприємства «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради» до ОСОБА_3 про стягнення коштів заробітної плати - відмовити.

На рішення протягом 30 (тридцяти) днів з дня його повного складення може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текс рішення складено 15 жовтня 2021 року.

Суддя: А. В. Твердохліб