Справа № 462/7839/20 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1866/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: представника АТ «Альфа-Банк» - Шубака М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 березня 2021 року та на додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 березня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарас Володимирович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 24 квітня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 615/26-200, за умовами якого банк надає позичальнику грошові кошти в розмірі 90 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення договору становить 454 500, 00 грн., зі сплатою 13.5% річних. На забезпечення виконання умов кредитного договору між нею та банком укладено іпотечний договір, за умовами якого передано в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 та договір поруки № 615/25-202 від 24 квітня 2008 року, поручителем за яким виступив ОСОБА_2 . Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту в розмірі 807 196,58 грн. та третейський збір в розмірі 8 471,96 грн. Дніпровським судом м. Києва на підставі рішення на підставі рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2010 року видано виконавчий лист № 6-1330/10 від 14 березня 2010 року. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року видано дублікат виконавчого листа № 6-1330/10 та поновлено ПАТ «Укрсоцбанк» пропущений строк для пред`явлення його до виконання. В межах виконавчого провадження реалізовано квартиру АДРЕСА_1 , яка перебувала іпотеці та на придбання якої надавався кредит. Стверджує, що 01 вересня 2020 року на її адресу надійшло повідомлення від АТ «Альфа-банк», з якого вбачається, що АТ «Альфа-банк» стало правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк». Зазначає, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області від 27 листопада 2020 року відкрито виконавче провадження № 63754103 з виконання виконавчого напису № 4865 від 31 жовтня 2020 року, що видав приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т.В. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості, що виникла за кредитним договором № 615/26-200 від 24 квітня 2008 року в розмірі 118 998,06 доларів США на 1500 грн. Вказує, що виконавчий напис вчинений нотаріусом без наявності документа, що підтверджує безспірність заборгованості, а саме, виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, що є порушенням Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року. Вважає, що з ухваленням рішення третейського суду від 20 січня 2010 року про задоволення вимог кредитора про дострокове погашення усієї суми існуючої на той час заборгованості, кредитний договір припинив свою дію, відтак сплата та нарахування процентів припинилися. Наголошує, що договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, відтак недотримані умови вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Звертає увагу, що перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, стосувався лише нотаріально посвідчений договорів і не міг застосовуватися до кредитного договору № 615/26-200 від 24 квітня 2008 року. З наведених підстав просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. 31 жовтня 2020 року за № 4865 про стягнення з ОСОБА_3 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості в розмірі 118 998,06 доларів США.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 березня 2021 року, з врахуванням ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 09 березня 2021 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано виконавчий напис від 31 жовтня 2020 року, вчинений, приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Тарасом Володимировичем у реєстрі за №4865, щодо стягнення заборгованості по кредитному договору №615/26-200 з боржника, яким є ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» в розмірі 118 998,06 доларів США таким, що не підлягає виконанню.

У березні 2021 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про стягнення судових витрат.

В обгрунтування заяви покликається на те, що 17 січня 2019 року між ОСОБА_1 та адвокатом Янчаком Павлом Олександровичем укладено договір про надання правової допомоги № 51-МВ. Стверджує, що згідно з договором про надання правової допомоги № 51-МВ від 17 січня 2019 року оплата адвокату проводиться у відповідності до виконаних доручень, наданих послуг, із розрахунку 1200 грн. за одну годину виконаних доручень, наданих послуг, в тому числі складання процесуальних документів, представництва інтересів клієнта в судових засіданнях тощо, відтак загальна вартість наданих послуг складає 24600 грн., оплата яких підтверджується квитанцією № 17 від 04 березня 2021 року. Зазначає, що заява про стягнення судових витрат зроблена в поданій до суду позовній заяві із орієнтовним розрахунком судових витрат. З наведених підстав просить стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» 24 600 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 березня 2021 року стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 24600 грн.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 березня 2021 року та додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 березня 2021 року оскаржило Акціонерного товариства «Альфа-Банк»,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду та додаткове рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що під час вчинення виконавчого напису нотаріуса ним подано всі визначені законодавством документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, який є вичерпним, а інших додаткових документів нотаріус не вимагав. Зазначає, що судом не було досліджено умов кредитного договору № 615/26-200 від 25 квітня 2008 року, які свідчать про те, що він діє до виконання сторонами належним чином і в повному обсязі всіх своїх зобов`язань за договором, відтак помилково встановлено, що стягувачем порушено строк на звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису. Вважає, що сплив строків позовної давності, встановлених ЦПК України, позбавляє кредитора виключно права на судовий захист своїх порушених прав, однак жодним чином не позбавляє права кредитора захистити свої порушені права іншим передбаченим законом способом, тому строку позовної давності не призводить до спливу строку звернення для вчинення виконавчого напису нотаріуса. Вказує, що розмір стягнутих витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям співмірності із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, значенням справи для сторони. Звертає увагу, що під час підготовки позовної заяви не було здійснено грунтовного аналізу норм матеріального та процесуального законодавства, яке підлягає застосуванню в даному спорі, а лише здійснено лише посилання на ті, чи інші норми законодавства, якими регламентується порядок вчинення нотаріальних дій, а підготовка заяви про забезпечення позову не є складеним процесуальним документом, оскільки не потребує грунтовного аналізу норм законодавства та збору і підготовки великого обсягу доказової бази. Наголошує, що розгляд справи відбувався за його відсутності, а тому процес доведення обставин справи чи правової позиції позивача не відбувався, тому вартість такої послуги, як участь адвоката в судових засіданнях має бути переглянута та зменшена. З наведених підстав просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ «Альфа-Банк» - Шубака М.І. на підтримання доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 березня 2021 року не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 березня 2021 року підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року (у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса), стосувався лише нотаріально посвідчених договорів, і не міг застосовуватись до кредитного договору №615/26-200 від 24.04.2008 року, укладеного з ОСОБА_1 , оскільки такий нотаріально не посвідчувався, відтак буди відсутні підстави для вчинення виконавчого напису нотаріусом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 615/26-200 від 24 квітня 2008 року, за умовами якого банк надає позичальнику грошові кошти в розмірі 90 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення договору становить 454 500.00 грн., зі сплатою 13.5% річних з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 24 квітня 2033 року на купівлю квартири.

Відповідно до п.1.3.1 кредитного договору № 615/26-200 від 24 квітня 2008 року позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , для придбання якої надається кредит.

Пунктом 6.2 кредитного договору № 615/26-200 від 24 квітня 2008 року передбачено, що у випадку неможливості вирішення спору між сторонами шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди» домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту в розмірі 807 196,58 грн. та третейський збір в розмірі 8471.96 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 6-1330/10 від 14.03.2011 року, який пред`явлено до виконання в Галицький відділ держаної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції.

Судом першої інстанції встановлено, що в процесі виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2010 року квартиру АДРЕСА_1 реалізовано на підставі договору купівлі-продажу № 2605 від 28 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Максимів Л.Д., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на не рухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 15302631 від 17.01.2019 року.

15 жовтня 2019 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» стало правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором № 615/26-200 від 24 квітня 2008 року.

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личука Т.В. із заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення з ОСОБА_1 в безспірному порядку заборгованості по договору кредиту № 615/26-200 від 24 квітня 2008 року загальною сумою заборгованості 118 998,06 доларів США, яка складається із: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 67 642.42 доларів США. та заборгованості за комісією та процентами в розмірі 51355.64 доларів США за період з 01 липня 2017 року по 01 липня 2020 року.

31 жовтня 2020 року на підставі заяви АТ «Альфа-Банк» приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість в розмірі 118 998.06 доларів США та 1500 грн., зареєстрований в реєстрі за № 4865.

Нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 18 ЦК України)

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 87 Закону України «Про нотаріат»).

У частині першій статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (в редакції діючій на час вчинення оспорюваного виконавчого напису).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19).

Згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Підпунктом 1.2 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення нотаріальних дій перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Вчиняючи виконавчий напис від 31 жовтня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості в розмірі 118 998.06 доларів США та 1500 грн. приватний нотаріус керувався, в тому числі, і пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Відповідно до п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, у разі стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», в частині, а саме, в тому числі, п. 2. Змін, що вносяться до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості».

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/20084/14 (провадження № 11-174ас18) відмовлено в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року.

Отже, оскаржуваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом 31 жовтня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, якою визнано незаконним та нечинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в тому числі і пункт 2 Переліку, яким керувався приватний нотаріус при вчиненні виконавчого напису.

Відповідно до п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Відсутність оригіналу нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Аналогічні висновки викладено також в постановах Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19).

На підтвердження безспірності заборгованості позивача АТ «Альфа-Банк» подало приватному нотаріусу копію кредитного договору № 615/26-200 від 24 квітня 2008 року, Тарифи банку, які є додатком № 1 до договору кредиту № 615/26-200 від 24 квітня 2008 року, та Виписку з рахунку ОСОБА_1 із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором № 615/26-200 від 24 квітня 2008 року.

Однак, кредитний договір № 615/26-200 від 24 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк», який наданий приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, що свідчить про недотримання умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Задовольняючи заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач понесла витрати на правничу допомогу в розмірі 24600 грн., які підтверджені належними та допустимими доказами, відтак, зважаючи на те, що позов задоволено такі підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги № 51-МВ від 17 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Янчаком Павлом Олександровичем.

Пунктом 4.1 договору про надання правової допомоги № 51-МВ від 17 січня 2019 року передбачено, що гонорар адвоката оплачується у відповідності до виконаних доручень клієнта з розрахунку 1200 грн. за годину наданих послуг/виконаних доручень.

В матеріалах справи міститься акт № 1 виконаних робіт від 01 березня 2021 року, в якому зазначені види наданих позивачу послуг з правової допомоги та виконаних доручень та визначена їх вартість, що складає 24 600 грн.

Копією квитанції № 17 підтверджується, що ОСОБА_1 сплатила на рахунок адвоката Янчака П.О. 24 600 грн. за надані послуги з правової допомоги відповідно до договору про надання правової допомоги № 51-МВ від 17 січня 2019 року (а.с. 124).

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що Акціонерне товариство «Альфа-Банк» у відзиві на позовну заяву звернулося з клопотанням про зменшення розміру витрат на оплату правової допомоги, яке обгрунтовує неспівмірністю заявленого розміру витрат на правову допомогу зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям справедливості, розумності та доцільності, оскільки час, витрачений адвокатом на підготовку та подання процесуальних документів, зокрема позовної заяви (7 год.) та заяви про забезпечення позову (4 год.) не відповідає складності справи, відтак, зважаючи на погодинну оплату гонорару адвоката, стягнення таких витрат з відповідача в повному обсязі не відповідатиме співмірності.

Крім того підставними є доводи апеляційної скарги про те, що адвокатом позивача витрачено значно менше часу на участь в судових засіданнях, ніж зазначено в акті № 1 виконаних робіт від 01 березня 2021 року, що підтверджується протоколами судових засідань.

Враховуючи особливості предмета спору, ціну позову, складність справи та її значення для сторін, час, необхідний для вчинення дій та надання послуг, зазначених у акті виконаних робіт, беручи до уваги клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, подане АТ «Альфа-Банк» в суді першої інстанції, виходячи з критеріїв їх виправданості, розумності їх розміру та співмірності з ціною позову та складністю справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що розмір судових витрат, які підлягають стягненню з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 , підлягає зменшенню з 24600 грн. до 12 000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 березня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 березня 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 березня 2021 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 березня 2021 року змінити, зменшивши розмір судових витрат, які підлягають стягненню з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 з 24600 грн. до 12 000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13.10.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.