ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 766/1405/19
Номер провадження 22ц / 819/1869/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приходько Л.А. (суддя-доповідач)

суддів: Базіль Л.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Дундич А.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 14 квітня 2021 року у складі головуючого судді Никифорова Є.О.,

встановив:

29 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , в якому просила: визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину №662, видане 10 грудня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 ; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 2/3 частки квартири за адресою АДРЕСА_1 ; визнати квартиру за адресою АДРЕСА_1 спільно нажитими майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 4/6 частки спірної квартири.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 29 жовтня 1994 року ОСОБА_4 в порядку безоплатної приватизації набув право власності на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

25 січня 2005 року між нею та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Під час перебування у шлюбі вони за рахунок спільних коштів суттєво збільшили вартість квартири шляхом здійснення капітального ремонту та внесення невід`ємних поліпшень, а саме за період з 2006 року по 2016 рік було: встановлено металопластикові вікна у всій квартирі на суму 1500доларів США; здійснено скління балкону та лоджії на суму 2500 доларів США; демонтовано перестінок та переплановано кухню на суму 1000 доларів США; здійснено заміну електропроводки в усій квартирі на суму 700 доларів США;здійснено заміну газових труб та витяжки на суму 300 доларів США; встановлено металеві вхідні двері вартістю 500 доларів США; здійснено стяжку в усій квартирі на суму 500доларів США; здійснено шпаклювання стін на суму 500 доларів США; капітально відремонтовано стелю на суму 800 доларів США; реконструйовано ванну кімнату та санвузол (об`єднані), з обкладенням плиткою стін та підлоги, з заміною сантехніки, водопроводу та водовідведення на суму 3500 доларів США; замінено двері в усій квартирі на суму 700 доларів США; придбано та встановлено бойлер вартістю 4000грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

За життя її чоловік обіцяв, що після його смерті 1/2 частина квартири буде належати їй, а інша частина буде розподілена між його дочками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Однак після смерті ОСОБА_4 його дочка, ОСОБА_2 , отримала свідоцтво про право на спадщину на 2/3 спірної квартири.

Посилаючись на те, що внаслідок спільних трудових та грошових затрат її та ОСОБА_4 вартість квартири істотно збільшилася, вважає, що вказана квартира має бути визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку із чим, після смерті ОСОБА_4 за нею має бути визнано право власності на 4/6 частки спірної квартири, з яких 1/2 частка у праві спільної сумісної власності та 1/6 частки в порядку спадкування за законом.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 14 квітня 2021 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої керувався тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів збільшення вартості належного другому з подружжя майна та істотності такого збільшення, зокрема, збільшення вартості спірної квартири до та після поліпшення, крім того, позивачем не надано також належних та допустимих доказів здійснення такого поліпшення за рахунок спільних трудових чи грошових затрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при постановлені оскаржуваного рішення суду, на думку скаржника, не врахував доводи позивача, належним чином не перевіривши їх.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, зазначивши, що рішення суду, на її думку, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, зазначивши, що площа квартири не змінилась і на теперішній час квартира знаходиться у стані, що потребує ремонту.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали за обставинами викладеними у скарзі. Просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її вимоги у повному обсязі.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 , заперечуючи проти апеляційної скарги зазначили, що, на їх думку, рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилась. Просила справу розглянути без її участі, зазначивши, що апеляційну скаргу не визнає в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 31 жовтня 1994 року, виданого Цюрупинським шляхово-будівельним управлінням №59 відповідно до розпорядження органу приватизації від 29 жовтня 1994 року за №82(т.2 а.с. 14).

25 січня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 (т.2 а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (т.2 а.с.10).

З матеріалів спадкової справи № 19/2016, вбачається, що з заявами про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 до нотаріальної контори звернулися: ОСОБА_1 - дружина; ОСОБА_2 - дочка, та ОСОБА_3 - дочка (т.2 а.с.59-114).

ОСОБА_3 16 грудня 2016 року подала заяву про відмову у прийнятті спадщини після смерті ОСОБА_4 на користь доньки померлого ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до інформаційної довідки від 22 липня 2019 року право власності на 2/3 частки квартири зареєстровано за ОСОБА_2 10 грудня 2018 року.

Свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину вказаної квартири не видано, відповідно до інформаційної довідки від 22 липня 2019 року, право власності на 1/3 частку квартири зареєстровано за ОСОБА_4 .

Згідно звіту про оцінку майна ринкова вартість спірної квартири станом на 11 червня 2019 року, без урахування ПДВ становить 215 925.00грн (а.с.16).

Зі змісту позовних вимог та пояснень даних позивачем під час розгляду справи вбачається, що ОСОБА_1 просить визнати спільною сумісною власністю квартиру, що належала її чоловіку, посилаючись на суттєве збільшення вартості квартири, внаслідок здійснення капітального ремонту та внесення невід`ємних поліпшень за спільні кошти подружжя.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано нормами Сімейного Кодексу України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Зазначений висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено збільшення вартості квартири, що належала чоловікові, істотність такого збільшення, а також, що збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими або у таке збільшення були вкладені окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність позивачки.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, оскільки з матеріалів справи не вбачаються передбачені статтею 62 СК України підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало чоловіку на праві особистої приватної.

Як вбачається з матеріалів ОСОБА_4 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до шлюбу з ОСОБА_1 , отже в силу вимог ст. 57 СК України, в редакції чинній на час укладення шлюбу, вказана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_4 .

Підставою для визнання майна дружини, чоловіка спільною сумісною власністю подружжя, відповідно до вимог статті 62 СК України є сукупність двох факторів, це, по-перше, істотність збільшення вартості майна, а, по-друге, таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Обґрунтовуючи свої вимоги, щодо визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, позивачка зазначала, що в період з 2005 року по 2016 рік вартість квартири була суттєво збільшена внаслідок здійснення капітального ремонту та внесення невід`ємних поліпшень за рахунок спільних коштів подружжя.

Матеріали справи не містять належних, достовірних та достатніх доказів як щодо істотного збільшення вартості спірної квартири, так і щодо коштів за рахунок яких здійснено збільшення вартості спірного майна.

Так, додані до позовної заяви копії технічного паспорту, із зазначенням відновної вартості спірної квартири на час її приватизації та звіту про оцінку майна станом на 11 червня 2019 року не можуть вважатися належними та достатніми доказами, оскільки зміна вартості майна відбувалась внаслідок проведення грошової реформи в Україні, коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно.

Встановлення металопластикових вікон, балкону у 2009 році на суму 32 000.00грн., придбання у 2006 - 2010 роках будівельних матеріалів для здійснення ремонту на загальну суму 20407.20грн., а також придбання в цей же період елементів декору (полички, картин, люстри), відповідно до накладних, копій чеків, квитанцій про оплату що містяться в матеріалах справи (т.2 а.с.152-166), не свідчать, що за час перебування позивачки у шлюбі з власником квартири, істотно збільшилась її вартість у зв`язку із проведеними ремонтними роботами та її декоруванням.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 25 лютого 2020 року була призначена судова будівельно-технічна експертиза для з`ясування питань щодо: ринкової вартості спірної квартири на час розгляду справи; її ринкової вартості станом на час укладення шлюбу; обсягу будівельних робіт виконаних у спірній квартирі за період з 25 січня 2005 року по 18 червня 2016 року; чи відносяться ці роботи до категорії невід`ємних поліпшень; яку частку у вартості спірної квартири складає вартість невід`ємних поліпшень; чи збільшилась ринкова вартість спірної квартири внаслідок проведених будівельних робіт. Витрати на проведення експертизи покладено на позивача ОСОБА_1 . Одночасно сторонами роз`яснено, що разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (т.2 а.с.172,173).

У зв`язку з не оплатою позивачем, якій було надіслано лист про необхідність оплати вартості експертизи та рахунок вартості експертизи, судовим експертом Малим О.В. 09 листопада 2020 року на адресу суду направлено повідомлення №56/20 про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи.

З повторним клопотанням про призначення судової експертизи, для з`ясування обставин щодо збільшення вартості спірного майна, у зв`язку з неможливістю своєчасно оплатити вартість експертизи, позивач при розгляді справи в суді першої інстанції не зверталась. При цьому представником позивача адвокатом Карпухіними Ю.Ю. зазначено, що вимоги позивача підтверджені доказами, що містяться у матеріалах справи, які він вважає достатніми, не зважаючи на відсутність висновків експертизи, що підтверджується технічним записом судового засідання від 14 квітня 2021 року.

З огляду на зазначене вище, та з урахуванням вимог частини третьої статті 367 ЦПК України, згідно якої докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, апеляційним судом відмовлено у задоволені клопотання позивача про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи.

Відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання колегія суддів виходила з того, що позивачем не доведено неможливості подання до суду першої інстанції висновку судової будівельно-технічної експертизи з причин, що об`єктивно не залежали від неї. Посилання ОСОБА_1 на смерть ІНФОРМАЦІЯ_3 її сина, ОСОБА_7 , як на причину не оплати експертизи, не свідчить про відсутність у неї можливості своєчасно оплатити експертизу або, після відновлення провадження у справі, заявити в суді першої інстанції повторне клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи з наведенням причин, що об`єктивно унеможливили оплату раніше призначеної експертизи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги, про те, що експертиза не була оплачена внаслідок скрутного матеріального становища позивача, жодного доказу заявником не надано.

Також слід зазначити, що, відмовляючи у задоволені даного клопотання, колегія суддів врахувала, що питання зазначені у клопотанні частково не відносяться до предмету доказування у даній справі.

Враховуючи, що під час розгляду справи відповідачем та третьою особою не заперечувався факт здійснення у період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ремонтних робіт у спірній квартирі, а пояснення свідків, про допит яких було заявлено клопотання позивачем в суді першої інстанції на підтвердження обставин здійснення ремонтних робіт, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ґрунтовно відмовив у задоволені вказаного клопотання, оскільки пояснення свідків, у даному випадку, не є належним доказом істотного збільшення вартості спірної квартири.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка не надала доказів на підтвердження того, що спірна квартира під час шлюбу зазнала значних перетворень і збільшилась у вартості, і таке збільшення було істотним.

Оскільки позовні вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності та визнання за позивачем права власності на 4/6 частки спірної квартири є похідними від позовної вимоги про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, яка не доведена у встановленому законом порядку під час розгляду справи, суд першої інстанції також правильно відмовив у їх задоволені.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують. Докази та обставини, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права. Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не наведено.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 14 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 18 жовтня 2021 року.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: Л.В. Базіль

Н.В. Орловська