ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-о/753/576/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Бебі В.А.

розглянувши відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернулась до суду з заявою до заінтересованої особи про видачу обмежувального припису з метою припинення фізичного і психологічного насильства відносно неї.

В судовому засіданні заявниця ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 вимоги заяви підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що 9.03.2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали між собою шлюб. Від зареєстрованого шлюбу сторони мають малолітню дитину: доньку - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.10.2018 року шлюб між сторонами по справі було розірвано і стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тривалий час сторони проживають окремо. Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 почав переслідувати ОСОБА_3 , погрожувати її життю та здоров`ю. Також він застосовував погрози, лайки та образи відносно матері заявниці, а також застосовував до неї фізичну силу, штовхаючи її. В ніч з 6 на 7.12.2019 року ОСОБА_5 викликав працівників поліції і заявив про зникнення доньки, що було хибною заявою. 7.12.2019 року заінтересована особа розбив заздалегідь заготовленим предметом - автомобільним акумулятором скло транспортного засобу заявниці, а потім щей наніс їй тілесні ушкодження. 14.01.2020 року ОСОБА_3 викликала працівників поліції з приводу залякування її ОСОБА_5 та спробою останнього потрапити до її квартири. 3.02.2021 року заявниця знову звернулась до Дарницького управління поліції про повторне залякування матері ОСОБА_3 та їх спільної дитини, в результаті чого у доньки стався переляк, а у матері погіршився стан здоров`я. Крім того, 15.02.2020 року ОСОБА_5 знову намагався потрапити до її квартири, залякуючи та ображаючи заявницю. Постановою Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_5 був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. Після події 7.12.2019 року їх спільна дитина відмовилась зустрічатись з батьком. Протягом 2015-2020 років ОСОБА_5 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП і на даний час він становить загрозу як для життя та здоров`я заявниці, так і для життя та здоров`я доньки та матері заявниці. Оскільки вказані дії заінтересованої особи носять систематичний характер, тому просять встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_5 та покласти на нього наступні обов`язки протягом 6 місяців: - заборонити йому наближення на 300 метрів до: місця проживання ОСОБА_3 : АДРЕСА_1 та місця проживання їх доньки та матері заявниці; - заборонити перебувати в місці спільного проживання заявниці, її дитини та її матері за адресою: АДРЕСА_1 ; - заборонити відвідувати середній загальноосвітній навчальний заклад „Словянська гімназія" та спілкуватись з донькою та не розголошувати інформацію щодо часу навчання і місця розташування класу; - заборонити вести телефонні переговори з ОСОБА_6 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; - заборонити розшукувати заявницю, її доньку та її матір, переслідувати їх у будь-який спосіб.

Заінтересована особа ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_7 в судовому засіданні вимоги заяви не визнали, пояснивши, що сторони дійсно не проживають спільно вже тривалий час. Але заявниця постійно перешкоджає йому у побаченні та спілкуванні з дитиною. Єдиною підставою його приходу до місця проживання колишньої дружини це є можливість побачення з дитиною, але за будь-яких підстав вона чинить йому перешкоди в цьому. Всі сварки, що відбувались між сторонами, стосуються періоду 2015 року - початку 2020 року, про що свідчить і текст заяви, і надані докази. Протягом двох останніх років ні сварок, ні конфліктів між сторонами не було. Крім того, він ніколи не застосовував по заявниці фізичної сили. Також у своїй заяві ОСОБА_3 просить винести обмежувальний припис не тільки відносно себе, але і відносно їх спільної дитини та матері заявниці. Однак він ніколи не застосовував ні фізичного, ні психологічного насильства відносно своєї дитини, а тільки приходив до помешкання з метою побачитись з нею, щодо матері заявниці, то він відносно неї не вчиняв взагалі будь-яких протиправних дій. Крім того, заявниця не має права висувати такі вимоги, оскільки її мати не уповноважувала її на звернення до суду з даною заявою, а згідно змісту даної заяви ОСОБА_3 звернулась до суду за захистом свого порушеного права, а не як законний представник малолітньої дитини. Тому просять відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі.

Заслухавши сторони, їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1, ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Як наголошує ч.2, ст.27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Як встановлено судом, 9.03.2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали між собою шлюб. Від зареєстрованого шлюбу сторони мають малолітню дитину: доньку - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.10.2018 року шлюб між сторонами по справі було розірвано і стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16-19). Як вбачається з Єдиного реєстру боржників інформація щодо ОСОБА_5 відсутня (а.с.36). Вказані обставини не заперечувались сторонами по справі, що є підставою для звільнення їх від доказування в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України.

Тривалий час сторони проживають окремо.

За змістом п.1-2, ч.2, ст.3 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству" дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя, колишнє подружжя.

Відповідно до ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України „Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Як встановлено вище судом, сторони до 11.10.2018 року перебували в шлюбу, а після вступу рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.10.2018 року про розірвання шлюбу вони стали колишнім подружжям. Тобто, ОСОБА_3 є суб`єктом звернення до суду про видачу обмежувального припису.

Звертаючись до суду за захистом прав і інтересів, які порушенні на думку заявника від домашнього насильства, шляхом видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_5 , має місце посилання заявника на те, що заінтересованою особою вчинялись щодо неї, її доньки та її матері фізичне та психологічне насильство.

За приписами ст.1 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено наступні терміни, зокрема:

домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до п.1, ч.1, ст.21 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству" постраждала особа має право, в тому числі, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.

Як пояснила заявниця та її представник в суді, протягом 2015-2020 років ОСОБА_5 за місцем її проживання та в інших місцях застосовував до неї погрози її життю та здоров`ю, залякування, образи, штовхання, пошкодження її власного майна. Такі ж самі протиправні дії він вчиняв відносно її доньки та її матері.

За приписами ч.6, ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Постановою судді Дарницького суду м. Києва Вовка Є.І. від 30.04.2015 року ОСОБА_5 було звільнено від адміністративної відповідальності за ч.1, ст.173-2 КУпАП з винесенням усного зауваження (а.с.21). Постановою судді Дарницького суду м. Києва Лужецької О.Р. від 17.02.2020 року ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1, ст.173-2 КУпАП і призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн. (а.с.22). Також Постановою судді Дарницького суду м. Києва Сирбул О.Ф. від 10.03.2020 року ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.2, ст.173-2 КУпАП і призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с.23).

Крім того, заявницею ОСОБА_3 та її представником були надані суду чисельні звернення заявниці до правоохоронних органів про вчинення протиправних дій відносно неї, її дитини та її матері, відповіді правоохоронних органів, висновок експертного дослідження №043-1446-2019 від 11.12.2019 року (а.с.9-15) як докази системного домашнього насильства з боку ОСОБА_5 .

Як передбачає ст.39 КУпАП якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

За змістом Постанови Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 6.02.2020 року у справі №753/8626/19 правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що сам факт неодноразового звернення до різних органів з підстав вчинення щодо заявниці психологічного та фізичного домашнього насильства… не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України „Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Оцінюючи описані докази, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 є особою, яка не була піддана адміністративним стягненням, оскільки з момент винесення судового рішення і до дня закінчення виконання стягнення минув календарний рік, при цьому дана заява була подана до суду 17.09.2021 року, тобто у строк понад півтора року з дня закінчення виконання адміністративного стягнення. Крім того, описані вище докази, надані заявницею та її представником, а саме: чисельні звернення заявниці до правоохоронних органів про вчинення протиправних дій відносно неї, її дитини та її матері, відповіді правоохоронних органів, висновок експертного дослідження №043-1446-2019 від 11.12.2019 року, є не належними в розумінні ст.77 ЦПК України, оскільки вони не містять в собі і не можуть містити за своєю сутністю та змістом ознак винності ОСОБА_5 у домашньому насильстві щодо ОСОБА_3 .

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183.

Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145.

Згідно ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки психологічне та фізичне насильство з боку ОСОБА_5 відносно ОСОБА_3 не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, не доведено будь-якими належними та допустимими доказами в суді в порядку ст.76-80 ЦПК України, тому в задоволенні вимог заяви, що стосується домашнього насильства щодо ОСОБА_3 необхідно відмовити в повному обсязі.

У відповідності до ч.1, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч.1, ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У своїй заяві ОСОБА_3 просить застосувати обмеження щодо заінтересованої особи і за неправомірні дії, на її думку, щодо її доньки та її матері. Але, виходячи зі змісту заяви про видачу обмежувального припису, ОСОБА_8 , матір заявниці, не уповноважувала останню звертатись від її імені до суду за захистом її порушених прав, крім того, заявниця не є опікуном своєї матері і від її імені вона до суду не зверталась (а.с.1). Також, виходячи зі змісту заяви, ОСОБА_3 звернулась до суду як фізична особа за захистом свого порушеного права, а за захистом прав своєї дитини як законний представник малолітньої дитини, вона не зверталась (а.с.1). Тому в задоволенні вимог заяви, що стосується порушених прав ОСОБА_6 та ОСОБА_8 необхідно відмовими, оскільки суд розглядає справи виключно за зверненням цим осіб в порядку ч.1, ст.13 ЦПК України. Крім того, слід відмовити у задоволенні вимог заяви щодо малолітньої дитини про заборону батьку спілкуватись з нею, відвідувати шкільний заклад і бачитись з донькою, оскільки такі вимоги порушуєть право батька на утримання, виховання та навчання дитини, що повинно бути безперервним, і суперечить положенню ст.141 СК України.

Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81; 133; 141; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.3, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.3; 27 Конституції України, ч.3, ст.12, ч.1, ст.81; ст.350-1 - 350-8 ЦПК України, ст.1; 3; 21 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству", суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про видачу обмежувального приписувідмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подання протягом 30 днів з дня проголошення повного тексту рішення.

Копію повного тексту рішення вручити негайно учасникам справи.

Суддя :