Провадження № 22-ц/801/2122/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Романюк Л. Ф. в залі суду в місті Вінниці, повний текст судового рішення складений 03 серпня 2021 року,

у цивільній справі № 127/26259/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області про захист прав споживачів, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної продукцією, небезпечною для життя та здоров`я споживача,

встановив:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 29.02.2020 о 21:02 год. в магазині «Еко маркет № 39», який знаходиться в АДРЕСА_1 , він придбав харчову продукцію власного виробництва, а саме «КапустаЦвітнаСмаж» на суму 33,56 грн., що підтверджується фіскальним чеком № 728 від 29.02.2020.

ОСОБА_1 прибувши додому та споживши дану продукцію, через декілька годин почав себе погано почувати, з`явився гострий біль в животі, з`явилась сухість у ротовій порожнині, загальна слабкість та підвищена температура тіла до 38,5 39,00 градусів. У зв`язку з різким погіршенням самопочуття було викликано швидку допомогу, яка відвезла його до інфекційного відділення Вінницької міської клінічної лікарні № 1, де він перебував на лікуванні з 01.03.2020 по 16.03.2020.

Відповідно до виписки з історії хвороби стаціонарного хворого ОСОБА_1 від 16.03.2020 вбачається, що останній захворів на гострий сальмонельоз, середньої важкості. Перебуваючи в інфекційному відділенні ОСОБА_1 стало відомо, що окрім нього також є хворі, які вживали харчову продукцію 29.02.2020, яку придбали у магазині відповідача. Під час перебування ОСОБА_1 в інфекційному відділенні Вінницької міської клінічної лікарні №1 на лікування було витрачено 1 762,33 грн., що підтверджується копіями квитанції на придбання ліків.

Постановою Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області № 001 від 19.03.2020 ТОВ «ЕКО» було притягнуто до відповідальності за порушення п. 1 ч. 1 ст. 65 Закону України «Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров`я та благополуччя тварин» та накладено штраф у розмірі 47 230,00 грн. Підставою для проведення перевірки дотримання відповідачем зазначених норм чинного законодавства стали відомості щодо спалаху гострої кишкової інфекції у 5 осіб, як впродовж 28-29 лютого 2020 року відвідували супермаркет ТОВ «ЕКО» та вживали страви приготування яких здійснювалось на зазначеній потужності.

За наведених обставин позивач просив суд стягнути з ТОВ «ЕКО» на його користь витрачені кошти за придбання товарів в розмірі 33,32 грн., матеріальну шкоду в розмірі 1 762,33 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 липня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ЕКО» на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки в розмірі 1 795 грн. 65 коп. та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. В решті позову - відмовлено. Стягнуто з ТОВ «ЕКО» на користь держави судовий збір в розмір 4 313 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено належними, достатніми та достовірними доказами вину відповідача у спричиненні шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між винними протиправними діями відповідача та спричиненням шкоди позивачу. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, отже, вважає обґрунтованим та виправданим присудження позивачу відшкодування моральної шкоди з відповідача у розмірі 20 000 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ТОВ «ЕКО» подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним і таким, що підлягає скасуванню на підставі статей 374, 376 ЦПК України через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, просить судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що згідно з частиною першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Проте у разі заявлення відшкодування моральної шкоди, як похідної вимоги від відшкодування має бути обґрунтованою та пропорційною матеріальним витратам, що поніс потерпілий за результатами порушення його прав. Тягар аргументації та доказової бази заподіянням моральної шкоди і її розміру лягає на особу, якій така шкода була заподіяна. Вказує, що сама по собі констатація факту настання моральної шкоди позивачу не може бути беззаперечною підставою для її відшкодування без доведеності її заподіяння та наявного причинного зв`язку між діями відповідача та наслідками. Звертає увагу, що сума моральних збитків, заявлених позивачем до стягнення у цій справі є безпідставною та не підтверджується жодним належним доказом щодо ступеня його фізичних та моральних страждань, проходження психологічних чи психіатричних експертиз, реабілітаційних тренінгів тощо. Скаржник зазначає, що протоколи випробувань від 03.03.2020 № 13,16,21,22,27-43 надані ДУ «Вінницький обласний центр МОЗ України», про які зазначено у рішенні суду першої інстанції цим судом як доказ досліджені не були. Наявність лише самої постанови про застосування штрафної санкції не є безумовним аргументом, що доводить вину відповідача у порушенні норм стосовно безпечності харчових продуктів. Тому суд першої інстанції помилково зазначає, що позивачем доведений причинно-наслідковий зв`язок між його захворюванням та наявністю постанови №001 від 19.03.2021, що винесена Головним управлінням Держпродспоживслужби у Вінницькій області. Також вважає, що вирішуючи спір, суд не дотримався принципу верховенства права, позбавив відповідача передбачуваності очікування правового результату своєї правомірної поведінки, впевненості в тому, що гарантоване чинним законодавством право, його зміст та обсяг буде реалізовано, а обов`язки суб`єкта владних повноважень дотримано, чим порушив право скаржника на захист, що призвело до неправильного вирішення справи. До того ж в порушення вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, суд не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 12.09.2018 у справі № 335/11779/16-ц та від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц. Крім цього, суд першої інстанції в своєму рішенні визначив, що на підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню понесений судовий збір у розмірі 4 313 грн. Проте розрахунку та обґрунтування саме такої суми судового збору у рішенні не наведено.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вказує, що встановлені судом обставини підтверджують факт вчинення відповідачем порушень Закону України «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів» і відповідно постановою №001 від 19.03.2021, що винесена Головним управлінням Держпродспоживслужби у Вінницькій області, ТОВ «ЕКО» було притягнуто до відповідальності. Судом першої інстанції було правильно встановлено доведення ОСОБА_1 належними, достатніми та достовірними доказами вину відповідача у спричиненні шкоди позивачу та причинно-наслідковий зв`язок між винними протиправними діями відповідача та спричиненням шкоди позивачу.

Від Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому третя особа просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказаний відзив судом апеляційної інстанції не береться до уваги, оскільки поданий з пропуском строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, та в порушення вимог статті 360 ЦПК України до нього не додано доказів надсилання його копії іншим учасникам справи.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 29.02.2020 о 21:02 год. ОСОБА_1 в магазині «Еко маркет № 39», який знаходиться в АДРЕСА_1 , придбав харчову продукцію власного виробництва, а саме «КапустаЦвітнаСмаж» на суму 33,56 грн., що підтверджується фіскальним чеком № 728 від 29.02.2020 (а.с.4).

У зв`язку з різким погіршенням самопочуття було викликано швидку допомогу, яка ОСОБА_1 відвезла до інфекційного відділення Вінницької міської клінічної лікарні № 1, де він перебував з 01.03.2020 по 16.03.2020, що підтверджується довідкою № 29/01 від 16.03.2020 (а.с.5).

Відповідно до виписки з історії хвороби стаціонарного хворого ОСОБА_1 від 16.03.2020 вбачається, що останній захворів на гострий сальмонельоз, середньої важкості, викликаний Salmon enteritidis (а.с.6).

Під час перебування ОСОБА_1 в інфекційному відділенні Вінницької міської клінічної лікарні №1 на лікування було витрачено 1 762,33 грн., що підтверджується копіями квитанції на придбання ліків (а.с.7).

З листа КНП «Вінницька міська клінічна лікарня №1 від 23.04.2020 вих. №467/01-6 встановлено, що ОСОБА_1 в період з 01.03.2020 по 16.03.2020 перебував на лікуванні в інфекційному відділенні КНП «ВМКЛ №1»з діагнозом гострий сальмонельоз викликаний Salmon enteritidis середньої важкості. Медичне лікування: Цитрофлоксацин, Ципрінол, мезим форте, трисоль, ре гідрон, диклофенак, ізосол, пробіз (а.с.8).

Постановою Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області № 001 від 19.03.2020 року ТОВ «ЕКО» було притягнуто до відповідальності за порушення п. 1 ч. 1 ст. 65 Закону України «Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров`я та благополуччя тварин» та накладено штраф у розмірі 47 230,00 грн. (а.с.9-11).

З даної постанови вбачається, що згідно з даними протоколів випробувань від 03.03.2020 № 13,16,21,22,27-43 наданими ДУ «Вінницький обласний лабораторний центр МОЗ України» у відібраних зразках «яйця сирі», салат з майонезом, крабовими паличками та огірком, салат «Мімоза» виявлено Salmon enteritidis; з позитивним результатом (наявність бактерій групи кишкова паличка) наявні 5 змивів: з гастроємності «готові страви», миски «салат», лотка для готової продукції, лотка для чистого інвентаря, також бактерії групи кишкової палички виявлені в зразках салатів «Вітамінчик» та «Мімоза».

Також, з даної постанови вбачається, що підставою для здійснення позапланового заходу стали відомості щодо спалаху гострої кишкової інфекції у 5 осіб, як впродовж 28-29 лютого 2020 року відвідували супермаркет ТОВ «ЕКО» та вживали страви приготування яких здійснювалось на зазначеній потужності (а.с.9-11).

ОСОБА_1 звертався до ТОВ «ЕКО» з вимогою щодо врегулювання спору 28.07.2020 (а.с.12-13).

Встановивши наведені обставини, які підтверджують факт вчинення відповідачем порушень Закону України «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів» і притягнення його до відповідальності згідно з постановою Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області № 001 від 19.03.2020, що призвело до спричинення шкоди позивачу, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відшкодування майнової та моральної шкоди із відповідача ТОВ «ЕКО».

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Відносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Пункт 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової шкоди (частини перша, друга статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 360/723/16-ц (провадження № 61-22702сво18) і постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Так, вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Такий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року (справа № 216/3521/16-ц, провадження № 14-714цс19).

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Частиною шостою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов`язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на те, щоб продукція за звичайних умов її використання, зберігання і транспортування була безпечною для його життя, здоров`я, навколишнього природного середовища, а також не завдавала шкоди його майну.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» підприємства, установи, організації, підприємці та громадяни, які порушили санітарне законодавство, що призвело до виникнення захворювань, отруєнь, радіаційних уражень, тривалої або тимчасової втрати працездатності, інвалідності чи смерті людей, зобов`язані відшкодувати збитки громадянам, підприємствам, установам і організаціям.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про захист прав споживачів», шкода, завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відшкодовується відповідно до закону.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції», за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції, відповідає її виробник.

Обов`язок по проведенню експертизи щодо якості продукції згідно статті 17 Закону України «Про захист прав споживачів» покладається на продавця (виконавця, виробника).

Частиною четвертою статті 17 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що вимоги споживача не підлягають задоволенню, якщо у висновках експертизи буде доведено, що недоліки виникли після передачі продукції споживачеві внаслідок порушення ним встановлених правил використання, зберігання чи транспортування або дій третіх осіб.

Отже, виконавець робіт несе перед споживачем відповідальність за відшкодування збитків, завданих у зв`язку із наявністю недоліків у роботі. Зі змісту вказаних норм випливає презумпція вини виконавця робіт (завдавача збитків), згідно з якою особа, яка допустила недоліки у роботі, буде вважатися винною, якщо вона не доведе відсутність своєї вини, зокрема у зв`язку із наявністю вини самого споживача, дій третіх осіб чи внаслідок дії непереборної сили.

В той же час позивачу належить довести, що протиправна дія чи бездіяльність виконавця робіт є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Також позивач несе тягар доведення перед судом розміру завданої шкоди

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди, а позивачі повинні доводити лише наявність шкоди та її розмір.

Враховуючи те, що харчове отруєння позивача сталося внаслідок споживання небезпечної для здоров`я продукції, яку виробляє Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО», колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вказане підприємство є відповідальним за завдану внаслідок недоліків продукції майнову та моральну шкоду.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що сума моральних збитків, заявлених позивачем до стягнення у цій справі є безпідставною та не підтверджується жодним належним доказом щодо ступеня його фізичних та моральних страждань, оскільки судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди надано належну правову оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, враховано характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, а також характер немайнових втрат. При цьому суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що протоколи випробувань від 03.03.2020 № 13,16,21,22,27-43, надані ДУ «Вінницький обласний центр МОЗ України», про які зазначено у рішенні суду першої інстанції цим судом як доказ досліджені не були. На підставі висновків, що викладені в постанові № 001 від 19.03.2020 року Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області, щодо притягнення відповідача до відповідальності за порушення п. 1 ч. 1 ст. 65 Закону № 2042-VII, згідно з даними протоколів випробувань від 03.03.2020 року № 13,16,21,22,27-43 наданими ДУ «Вінницький обласний лабораторний центр МОЗ України» у відібраних зразках «яйця сирі», салат з майонезом, крабовими паличками та огірком, салат «Мімоза» виявлено Salmon enteritidis; з позитивним результатом (наявність бактерій групи кишкова паличка) наявні 5 змивів: з гастроємності «готові страви», миски «салат», лотка для готової продукції, лотка для чистого інвентаря, також бактерії групи кишкової палички виявлені в зразках салатів «Вітамінчик» та «Мімоза», суд прийшов до висновку, що наявність у харчових продуктах бактерій групи кишкової палички перебуває в причинно-наслідковому зв`язку між придбанням у відповідача продуктів «КапустаЦвітнаСмаж» та лікуванням ОСОБА_1 в період з 01.03.2020 року по 16.03.2020 року в інфекційному відділенні КНП «ВМКЛ№1» з діагнозом гострий сальмонельоз.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини справи та правильно вирішив спір.

Щодо розподілу судових витрат слід зазначити наступне.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Позивач звернувся до суду із позовом майнового характеру (ціна позову 51 795,65 грн) 25.11.2020.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року у розмірі 2 102, 00 грн.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто не менше ніж 840,80 грн., позовної заяви немайнового характеру - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто не менше ніж 840,80 грн.

Таким чином, розмір судового збору за подання позовної заяви складає 1 681, 60 грн.

Слід зазначити, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи із зазначеної норми, у разі звільнення позивача від сплати судового збору при зверненні до суду, судові витрати за розгляд справи здійснюються за рахунок Державного бюджету України (близький за змістом висновок викладений у пункті 79.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц).

За результатом розгляду справи суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами у відповідності до положень статті 141 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, що позивач звільнений від сплати судового збору, із відповідача на користь позивача за розгляд справи у суді першої інстанції підлягає стягненню 1 681, 60 грн. (840,80 грн.+ 840,80 грн.).

Із урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні з підстав, наведених у цій постанові.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення лише в частині стягнення судового збору, відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО».

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 липня 2021 року в частині розподілу судових витрат по сплаті судового збору змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (; ІПН 03) на користь держави 1681,60 грн. судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції віднести за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 13 жовтня 2021 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник