Провадження № 22-ц/802/1245/21 Категорія: 64 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю,

секретаря Савчук Т. Ф.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власним майном шляхом виселення з самовільно зайнятого житлового будинку без надання іншого жилого приміщення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтував тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року постановлено визнати за ним в порядку спадкування право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Згідно з довідкою Торчинської селищної ради в даному житловому будинку без реєстрації проживають відповідачі по справі, які самовільно вселилися в цей житловий будинок.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні власним нерухомим майном шляхом виселення відповідачів із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року в даній справі позов ОСОБА_1 задоволено.

Постановлено усунути перешкоди позивачу ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні власним нерухомим майном шляхом виселення відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 із житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнуто з відповідачів в користь позивача витрати, понесені на сплату судового збору, в розмірі 704,80 грн, з кожного зокрема по 176,20 грн.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідачка ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постановою Волинського апеляційного суду від 09 липня 2020 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 серпня 2021 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , постанову Волинського апеляційного суду від 09 липня 2020 року скасовано в частині позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про виселення та стягнення судового збору. Справу у цій частині направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, рішення переглядається лише в частині позовних вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

В даному судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала, позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Карпук А.С. апеляційну скаргу заперечили.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача та представника третьої особи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому на праві власності житловим будинком, а тому суд задовольнив позов ОСОБА_1 .

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з не дотриманням вимог закону.

Судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Торчинської селищної ради Луцького району про визнання права власності на спадкове майно постановлено визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.40,41).

Зазначене судове рішення набрало законної сили.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 24 листопада 2018 року за позивачем в даній справі ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.11).

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що в цьому житловому будинку на момент набуття позивачем права власності проживали та проживають без реєстрації відповідачі, про що селищним головою була видана відповідна довідка (а.с.12).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_9 покликався на те, що відповідачі самовільно вселилися у спірний житловий будинок.

Разом з тим, судовими рішеннями, наявними в матеріалах справи встановлено, що між відповідачкою ОСОБА_3 та братом позивача існувала домовленість щодо проживання у даному будинку, про що свідчить відповідна розписка.

Власник житлового будинку ОСОБА_1 у своїй позовній заяві просив суд усунути йому перешкоди у користуванні і розпорядженні своїм власним нерухомим майном шляхом виселення відповідачів з житлового будинку без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За положеннями статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як зазначено у статті 13 Конституції України, власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності.

Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 зазначала, що вона з сім`єю проживають у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з 1995 року. У цьому будинку проживає неповнолітня ОСОБА_5 (а. с. 107 - 109). Відповідно до акта обстеження умов проживання дитини від 04 лютого 2020 року, складеного комісією служби у справах дітей Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , проживає донька ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 отримує допомогу по догляду за дитиною-інвалідом (а. с. 89).

Суд першої інстанції не оцінив баланс інтересів сторін, не дослідив питання виселення відповідача та її неповнолітньої дочки на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції та не звернув уваги на те, що виселення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07,§ 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). […] Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар […] У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. […] Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. […] При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору».

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в частині позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .

У зв`язку з відмовою від позову в цій частині на користь відповідача слід стягнути судові витрати, понесені у зв`язку з поданням апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року в частині позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власним майном шляхом виселення з самовільно зайнятого житлового будинку без надання іншого жилого приміщення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) гривень судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2021 року.

Головуючий

Судді :