Справа № 451/1411/19
Провадження № 2/316/39/21
"06" жовтня 2021 р. м.Енергодар
Енергодарський міський суд Запорізької області
у складі головуючого судді Куценка М.О.
за участю секретаря судового засідання Нестерової Г.М.
розглянувши в порядку загального позовного провадження, цивільну справу №451/1411/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-
В обґрунтування вимог позову зазначає, що 22.07.2016 між ОСОБА_1 (далі позивач) та ОСОБА_2 (далі відповідач) укладено договір позики, який написано власноруч відповідачем та підписаний сторонами, відповідно до якого відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 3000 доларів США та зобов`язався повернути позивачу зазначені кошти до 22.10.2016. Однак своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів за договором позики відповідач не виконав та продовжує ухилятись від їх виконання, що на думку позивача є порушенням його прав.
Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 26.11.2019 цивільну справу за підсудністю передано на розгляд Енергодарського міського суду Запорізької області (а.с.21-22).
Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 28.12.2019 справу прийнято до провадження, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.28-28зворот).
Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 18.05.2020 підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.39-39зворот).
Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просить суд їх задовольнити, провести розгляд справи без його участі(а.с.66).
Відповідач ОСОБА_2 , в судове засідання для розгляду справи по суті не з`явився, будь-яких заяв або клопотань, відозву чи заперечень проти позову, зустрічного позову, письмових пояснень до суду не надав. Про розгляд справи судом відповідачповідомлений належним чином в порядку визначеному п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України (а.с.19) та відповідно до положень п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про розгляд даної справи судом (а.с.42, 48, 65).
Враховуючи відсутність підстав для відкладення справи визначених ч.2 ст.223 ЦПК України, наявність письмової заяви позивача, положення ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності сторін у справі, на підставі наявних матеріалів та доказів, ухваливши заочне рішення.
На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд дійшов наступного висновку.
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до положень частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до положення пунктів 1, 2, 4 частини 1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.
Положеннями статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до приписів частин 1 та 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Ця особливість реальних договорів зазначена у частині 2 статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною 2 статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до правового висновку викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18), з метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
З зазначених вище норм матеріального права та дослідженого оригіналу Договору позики грошей наданого позивачем (а.с.67-67зворот), судом встановлено, що 22.07.2016 ОСОБА_1 (позивач) передав, а ОСОБА_2 (відповідач) отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3000 (трьох тисяч) доларів США та взяв на себе обов`язок повернення на користь ОСОБА_1 (позивача) у строк до 22.10.2016 саме грошових коштів у вказаній сумі 3000 (три тисячі) доларів США. Крім того, у Договорі позики грошей, міститься письмова згода ОСОБА_2 на стягнення вказаної суми в порядку передбаченого чинним законодавством України (а.с.67-67зворот), що на думку свідчить про розуміння останнім наслідків невиконання взятих на себе зобов`язань за вказаним Договором позики.
Як зазначає позивач та не спростовується наявними у справі матеріалами, відповідач не повернув на користь позивача грошові кошти у строки та в розмірі вказаному в Договорі позики грошей.
Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідачем не було виконано взяті зобов`язання за Договором позики грошей укладеного між позивачем та відповідачем 22.07.2016 з повернення на користь позивача грошових коштів в сумі 3000 (трьох тисяч) доларів США у строк до 22.10.2016, а отже вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Разом з цим, відповідач просить суд про стягнення з відповідача вказаної суми у розмірі 3000 (трьох тисяч) доларів США, визначаючи також про її стягнення і в гривневому еквіваленті, проте з цього приводу слід зазначити наступне.
Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини 2 статті 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Отже, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у Договорі позики грошей, чинне законодавство не містить.
При цьому, сторони, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, проте у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК України, а також частини 1 статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Крім того, зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
Враховуючи вищенаведене, а також те, що предметом вказаного Договору позики грошей не визначено іншого порядку повернення боргу ніж повернення 3000 (трьох тисяч) доларів США та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 3000 (трьох тисяч) доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається (Що відповідає правовій позиції викладеної Великою Палатою Верховного суду в постанові від 16.09.2019 у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18)).
За зазначеного вище, суд дійшов висновку, що вимога позову підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за Договором позики в розмірі 3000 (трьох тисяч) доларів США та в її перерахунку на гривневий еквівалент по курсу НБУ слід відмовити.
Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.264, п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, при ухваленні рішення суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, про що зазначає у резолютивній частині рішення.
Відповідно до вимог ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн. (а.с.1) та позивач просить суд про стягнення судового збору з відповідача на його користь (а.с.4).
Враховуючи, що фактично, позовні вимоги про стягнення з відповідача суми боргу за Договором позики грошей, судом задоволено, доведення понесення позивачем витрат зі сплати судового збору, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню і вказаний розмір судового збору сплаченого позивачем в сумі 768,40 грн.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 12, 13, 18, 76-82, 89, 95, 128, 133, 141, 247, 258-260, 263, 264, 265, 273, 280-282, 352, 354, 355 ЦПК України, суд
Вимогу позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) грошові кошти в розмірі 3000 (трьох тисяч) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) суму сплаченого судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте Енергодарським міським судом Запорізької області за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідач, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене протягом 30 (тридцяти) днів безпосередньо до Запорізького апеляційного суду, при цьому, строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення судового рішення. В разі, якщо повне заочне рішення суду не було вручене у день його складання, позивач має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: М. О. Куценко