Справа № 344/984/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/876/21
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретарів Мельник О.В., Єлісевич О.М.,

з участю представників апелянта і Пушкара С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк», про визнання іпотекодержателем нерухомого майна, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг» адвоката Манзенка Руслана Анатолійовича на рішення Івано-Франківського міського суду від 21 квітня 2021 року під головуванням судді Татарінової О.А. в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У січні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання іпотекодержателем нерухомого майна, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позов обґрунтовано тим, що 26.07.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 100 000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,00 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту до 26.07.2022. На забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між банком та позичальником 27.07.2007 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку нерухоме майно, що складається з нежитлових приміщень №№5,6,7 загальною площею 283,7 кв.м та знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Свої зобов`язання ОСОБА_2 належним чином не виконав, у зв`язку із чим заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.03.2012 задоволено позовні вимоги банку про стягнення з нього суми заборгованості за кредитним договором. Під час виконання цього рішення стало відомо, що іпотекодавець без згоди іпотекодержателя здійснив переведення нежитлових приміщень, переданих в іпотеку банку, у житловий фонд, а в подальшому відчужив частину предмета іпотеки (квартиру АДРЕСА_2 ) ОСОБА_1 .

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 24.04.2015, позивач просив: визнати ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» іпотекодержателем нерухомого майна трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_1 на праві власності; звернути стягнення на цю квартиру у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 по кредитному договору 151/07МК від 26 липня 2007 року у розмірі 6 252 479,60 грн шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, яка буде визначена у рамках виконавчого провадження; виселити ОСОБА_1 з вказаної квартири.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2016 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_3 та ПАТ «Ідея Банк».

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 23 листопада 2020 року ТОВ «Олком-Лізинг» залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Олком-Лізинг» посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо пропуску позивачем строку для звернення з цим позовом. При цьому не враховано проведення позичальником в період з 26.08.2009 по 28.02.2014 у рахунок погашення відсотків по кредиту 56 платежів на загальну суму 34 186,77 доларів США, що свідчить про визнання таким боргу. Посилання суду на те, що вказані кошти були сплачені позичальником на виконання заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 14.03.2012 не підтверджено жодними доказами та спростовуються листом Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 17.08.2020 про невиконання цього рішення. Окрім того, заява про застосування наслідків позовної давності подана стороною відповідача після направлення справи судом касаційної інстанції на новий розгляд до суду першої інстанції, що не передбачено положеннями цивільного законодавства.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У засіданні апеляційного суду представник ТОВ «Олком-Лізинг» апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні 04.10.2021 доводи скарги не визнав, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Урсакі Р.С., ОСОБА_3 та представник ПАТ «Ідея Банк» в судове засідання повторно не з`явилися будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. ОСОБА_2 викликався до суду, зокрема, і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Відповідно до положень частини другої статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи за їх відсутності не встановлено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТОВ «Олком-Лізинг» та ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що 26.07.2007 між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 151/07-МК, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 100 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,00 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту до 26.07.2022 (а.с.4-6 т.1).

Сторони 01.09.2008 уклали додаткову угоду №1 про внесення змін до п. 4.2. та 4.3. розділу 4 кредитного договору відносно порядку нарахування та терміну сплати відсотків (а.с.6 зворот т.1).

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, 27.07.2007 між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно, що складається з нежитлових приміщень №№5,6,7, зазначених в плані літерою «А», загальною площею 283,7 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-10 т.1).

Відповідно до п. 1.3. договору іпотеки право власності на предмет іпотеки підтверджено: договором купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого 26.07.2007 Кочан М.В. приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО, за реєстровим №522-Д, зареєстрований в державному реєстрі правочинів за №4352002, зареєстрований в Івано-Франківському ОБТІ згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15377575 від 26.07.2007 реєстраційний №18924732, в реєстрову книгу №6ф номер запису 1112. Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №15377640 виданого 26.07.2007 Івано-Франківським ОБТІ, реєстраційний №18924732 предмет іпотеки має загальну площу 283,7 кв.м. вартістю 143 268 грн.

Згідно витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек на підставі вищезазначеного договору іпотеки до реєстру внесено запис про іпотеку, реєстраційний номер 5380940, об`єкт обтяження: нежитлові приміщення № 5, 6, 7, що розташовані по АДРЕСА_1 , номер за РПВН: 18924732 (а.с.60 т.1), що також вбачається з інформаційних довідок від 08.06.2015 та від 15.10.2020 (а.с.77-80 т.1, а.с. 142-143 т.4 ).

Відповідно до п. 3.3.1. іпотечного договору іпотекодавець має право володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його призначення і за умови його зберігання. Іпотекодавець не має права використовувати предмет іпотеки для будь-яких інших цілей без письмової згоди на це від іпотекодержателя.

Іпотекодавець зобов`язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб та не обтяжувати його зобов`язанням з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найом, не передавати в наступну заставу тощо), не видавати довіреності на користування та розпорядження предметом іпотеки, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це від іпотекодержателя (пункт 3.4.5 іпотечного договору).

Зі змісту розрахунку банку заборгованість позичальника за кредитним договором станом на 16 квітня 2015 року становить 6 252 479,60грн, з яких: 48 888,48 доларів США, що еквівалентно 1 064 937,76 грн строкова заборгованість по основному боргу, 37 006,07 доларів США, що еквівалентно 806 103,22 грн - прострочена заборгованість по основному боргу, 534,45 доларів США, що еквівалентно 11 641,92 грн строкова заборгованість по відсотках, 35 404,80 доларів США, що еквівалентно 771 222,76 грн прострочена заборгованість по відсотках, 3 598 573,94 грн пеня (а.с.47-53 т.1).

Звертаючись з позовом про визнання іпотекодержателем нерухомого майна та звернення стягнення на таке, банк посилавсяна те, що ОСОБА_2 всупереч положенням пункту 3.3.1. договору іпотеки від 27.07.2007 без письмової згоди іпотекодержателя, провів реконструкцію нежитлових приміщень загальною площею 283,70 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1 , у результаті чого такі було переобладнано у чотири житлових приміщення, зокрема і спірну квартиру. Спірна трикімнатна квартира є предметом іпотеки, а саме частиною переведених у житловий фонд нежитлових приміщень № № 5, 6, 7 загальною площею, 283,7 кв. м, не є новоствореним об`єктом, а майном, яке разом з іншими трьома квартирами утворилось внаслідок переведення іпотечного майна, яке перейшло з нежитлового до житлового фонду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно ст. 12 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Верховний Суд України у постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16 зазначив, що новоствореним об`єктом нерухомості вважається виключно об`єкт, створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто не є новоствореним об`єктом нерухомого майна вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами.

Право іпотеки виникло у позивача на підставі укладеного між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» як іпотекодержателем та ОСОБА_2 як іпотекодавцем договору іпотеки від 27.07.2007, предметом іпотеки за яким було нежитлові приміщення №№5,6,7, зазначені в плані літерою «А», загальною площею 283,7 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В порушення умов договору іпотеки ОСОБА_2 без письмової згоди іпотекодержателя, провів реконструкцію нежитлових приміщень №№5,6,7 загальною площею 283,7 кв.м, що знаходяться по АДРЕСА_1 , у результаті чого предмет іпотеки було переобладнано в чотири житлових приміщення, в тому числі, й на квартиру АДРЕСА_3 та отримав свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.90 т.1).

В подальшому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.03.2008 ОСОБА_2 продав вказану квартиру ОСОБА_4 .

Згідно свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) № 204 від 01.02.2011 ОСОБА_1 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 107,5 кв.м, що належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.03.2008 та зареєстрував за собою право власності 18.02.2011 (а.с. 213 т.1).

Згідно висновку експертів за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні № 3033/20-28/173/21-28 від 25.01.2021 житлова квартира АДРЕСА_4 , є об`єктом нерухомого майна, який виник внаслідок реконструкції частини нежитлового приміщення № 6, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Різниця у площах квартири АДРЕСА_3 та частини нежитлового приміщення № 6 пояснюється відмінностями у підрахунках внутрішніх площ для житлових та громадських приміщень відповідно до ДБН, а саме: ДБН В.2.2-15-2005 додаток В (обов`язковий) п.В.6 та ДБН В.2.2.-9-99, додаток Д (обов`язковий) п.Д.5. (а.с.202-208 т.4).

Таким чином, квартира АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_1 , не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, оскільки створена з прив`язкою до вже існуючої заставленої нерухомості, з використанням її функціональних елементів, про що вірно вказав суд першої інстанції, та є предметом іпотеки за договором іпотеки від 27.07.2007.

Отже, суд першої інстанцій, досліджуючи обставини справи, вірно дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах відбулася заміна власника майна відповідно до правил ст. 23 Закону України «Про іпотеку», та встановив факт того, що нерухоме майно, на яке просить звернути стягнення позивач, є предметом іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Відповідно до п. 3.2. кредитного договору від 26.07.2007 позичальник зобов`язувався щомісяця, 26 числа кожного місяця, проводити погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 555,56 доларів США, згідно Графіка зниження розміру заборгованості.

Згідно п. 3.4. кредитного договору банк має право призупинити видачу кредитних ресурсів, відмовити позичальнику в продовженні строку дії цього договору, а також вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, оплати нарахованих процентів за ними, неустойки відповідно до цього договору у випадках порушення позичальником яких-небудь умов договору, в тому числі, якщо позичальник (майновий поручитель) не виконав зобов`язання застрахувати на умовах, погоджених із банком, на весь період дії цього договору предмет застави, переданий Банку в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором.

У випадку вимоги банку про дострокове повернення кредитних ресурсів і сплати процентів позичальник зобов`язаний здійснити повне погашення заборгованості за цим договором та повернути отримані кредитні ресурси і сплатити усі проценти протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту отримання вимоги банку. Банк може повідомити позичальника телеграфом, шляхом відправлення рекомендованих листів з повідомленням чи шляхом доставки нарочним позичальнику за зазначеною адресою.

Відповідно до п. 4.1., 4.3. договору іпотеки на період дії цього договору іпотекодавець зобов`язаний за свій рахунок застрахувати предмет іпотеки на повну його вартість на користь іпотекодержателя. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків щодо страхування предмета іпотеки банк має право вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитним договором та звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п. 5.1 кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань є нерухомість, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 283,7 кв. м., відповідно до додатково укладеного договору застави.

У зв`язку із невиконанням належним чином ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором АТ «Банк «Фінанси та кредит» у грудні 2010 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 березня 2012 року у справі № 0907/2-4377/11 задоволено позов ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 26.07.2007.

З вказаного заочного рішення суду вбачається, що з ОСОБА_2 стягнуто на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість за кредитним договором від 26.07.2007 станом на 20.12.2010 у розмірі 876 273,68 грн, а саме по сплаті кредиту 85 894,05 дол. США, що у гривневому еквіваленті складає 684 021,25 грн, по сплаті відсотків 7 348,12 дол.США, що складає 58 516,75 грн, пені 16 793,58 дол США, що складає 133 735,68 грн.

Відповідно до листа Івано-Франківського МВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції від 17 серпня 2020 року згідно даних АСВП рішення Івано-Франківського міського суду № 0907/2-4377/11 від 14 березня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором у розмірі 876 273,68 грн не виконано (а.с.33 т.4).

З матеріалів справи № 0907/2-4377/11 встановлено, що 04.06.2010 ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» направив ОСОБА_2 лист-вимогу, в якій зазначив, що в порушення вимог підпунктів м), н) пункту 3.4. кредитного договору та пункту 4. договору іпотеки останнім не застраховано на користь банку предмет застави. А тому товариство просило усунути порушення здійснити страхування предмету іпотеки. При відсутності договору страхування до 11.06.2010 банк вимагав достроково повернути видані кошти і сплатити проценти за весь період користування кредитом, пеню, інші платежі, передбачені кредитним договором в строк до 18.06.2010. При цьому зазначив, що станом на 04.06.2010 заборгованість по кредиту складає 88 089,91 доларів США та 52 293,74 грн пеня, нарахована згідно пункту 6.1. кредитного договору у розмірі 1% від простроченої суми за кожний день прострочення.

Вказану вимогу ОСОБА_2 отримав 16.06.2010. Однак вказана вимога виконана не була, а порушення не усунуто.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Селянін В.О. 05.10.2020 подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності та просив з цих підстав відмовити у задоволенні позову (а.с. 46-51 т. 4).

В обґрунтування заяви зазначив, що право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло у зв`язку з невиконанням вимоги про повернення кредиту в повному обсязі та позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Однак незважаючи на те, що строки позовної давності були перервані 23.12.2010, при зверненні до суду із позовом щодо тієї ж суми кредитної заборгованості, але шляхом вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк пропустив строк позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Статтею 264 ЦК України закріплені підстави переривання позовної давності. Зокрема, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За змістом ст. 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що пред`явивши боржнику досудову вимогу про дострокове повернення боргу за кредитним договором та подавши в грудні 2010 року позов, банк змінив строк виконання основного зобов`язання. Банк (іпотекодержатель) міг пред`явити позов до іпотекодавця, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (одинадцятий день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі) протягом трьох років. Проте до суду позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення власника житла, яке є частиною іпотечного майна, 26 січня 2015 року, тобто зі спливом позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Направивши 04.06.2010 вимогу про дострокове повернення кредиту і про сплату відсотків за користування ним, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.

Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про повернення кредиту в повному обсязі.

При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через 10 банківських днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання (п.п. 3.4 Кредитного Договору та п.3.1.13 Договору іпотеки).

Зверненням позивача (банку) до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості у грудні 2010 року, який розглянутий судом по суті, банк перервав строк позовної давності у спорі з відповідачем щодо погашення останнім спірної кредитної заборгованості.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не враховано проведення позичальником в період з 26.08.2009 по 28.02.2014 року у рахунок погашення відсотків по кредиту 56 платежів на загальну суму 34 186,77 доларів США, що свідчить про визнання таким боргу, не заслуговують на увагу.

Верховний Суд у постанові від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, провадження № 61-547св21, вказав, що слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним.

Отже, вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено.

Також є безпідставними доводи апелянта про те, що не передбачено подання заяви про застосування наслідків позовної давності після направлення справи судом касаційної інстанції на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання іпотекодержателем нерухомого майна трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Велика Палата Верховного Суду у п. 9.8 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, провадження № 12-44гс20, зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.

Така позовна вимога є самостійною та достатньою для ефективного захисту прав іпотекодержателя з огляду на таке.

Згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 5.4. договору іпотеки сторони дійшли згоди, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У пункті 5.5. сторони визначили способи задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому відповідно до п. 5.7. право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя встановлених у п. 5.5. належить останньому.

Отже, враховуючи зміст іпотечного договору, у якому викладено іпотечне застереження про позасудове врегулювання спору, апеляційний суд дійшов висновку, що визнання об`єкта предметом іпотеки забезпечить реалізацію іпотекодержателем своїх прав щодо предмета іпотеки, який зазнав змін технічних характеристик внаслідок дій відповідача, зокрема і в позасудовому порядку.

ЦК України не визначає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку, якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо (ч. 2 ст. 598 ЦК України).

Отже, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 725/2206/19, провадження № 61-1362св20, наголосив, що відмова у задоволенні позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку зі спливом позовної давності не свідчить про припинення іпотеки, іпотекодержатель вправі реалізувати свої права у позасудовому порядку.

Представник відповідача ОСОБА_1 у заяві від 05.10.2020 про застосування наслідків спливу позовної давності не зазначав про сплив позовної давності до вимог банку про визнання іпотекодержателем спірного нерухомого майна.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання іпотекодержателем нерухомого майна у зв`язку із спливом позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов переконання, що оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання іпотекодержателем нерухомого майна постановлене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, тому воно не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог про визнання ТОВ «Олком-Лізинг» як правонаступника АТ «Банк «Фінанси та Кредит» іпотекодержателем до договору іпотеки від 27.07.2007, укладеного між ТзОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором №151/07-МК від 26.07.2007 щодо нерухомого майна трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 107,5 кв.м., яка на праві власності належить ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 01.02.2011.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості в цій частині. Підстав для його скасування в цій частині з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 21 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання іпотекодержателем нерухомого майна скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг», про визнання іпотекодержателем нерухомого майна задовольнити.

Визнати Товариство з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг» як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» іпотекодержателем відповідно до договору іпотеки від 27.07.2007 , укладеного між ТзОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором №151/07-МК від 26.07.2007 щодо нерухомого майна трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 107,5 кв.м., яка на праві власності належить ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 01.02.2011.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин