Провадження № 2/761/3172/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

18 травня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Мехеди А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Києві в порядку загального позовного цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

20 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з даним позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач обіймає посаду начальника відділу фінансових розслідувань, Головного управління Державної Фіскальної служби у м. Києві. 13 серпня 2019 року, від відділу з питань запобігання та виявлення корупції надійшла службова записка в управління боротьби з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом про надання інформації і витребування пояснення від позивачки - ОСОБА_1 . Підставою став лист-звернення ОСОБА_2 , направлений Виконуючому обов`язки голови Державної Фіскальної служби України ОСОБА_7 та Виконуючому обов`язки голови Державної Фіскальної служби у м. Києві, ОСОБА_3 . Цей лист звернення містив декілька тверджень, які не відповідають дійсності, стосовно позивача, або членів його родини. Вказаний лист-звернення має посилання на події 2008-2009 років, стосовно виникнення грошових зобов`язань у колишнього чоловіка позивачки - ОСОБА_4 на користь відповідача, винесення заочного рішення Подільським районним судом, та відкриття виконавчого провадження. З цього приводу ОСОБА_1 надано пояснення. Крім того лист-звернення має низку припущень, які викладені в тексті таким чином, нібито є встановленими фактами, а саме:

1) «Чоловік ОСОБА_1 також намагався вплинути на виконавче провадження, щоб не було ніяких стягнень з його дружини. А саме, увійти у злочинну змову, з посадовими особами виконавчої служби».

2) «Таким чином ОСОБА_1 до декларації про доходи за 2018 та попередні роки внесені недостовірні відомості про відсутність у неї зобов`язань фінансового характеру».

3) «Отже ОСОБА_1 подано недостовірні дані у декларації за 2015-2018 роки про відсутність у неї зобов`язань фінансового характеру , за цей час нею та її чоловіком, які можливо пов`язані не тільки сімейним становищем, а також злочинними схемами, зловживанням службовим становищем, тиском на підприємства платників податків, і отриманням хабарів. З цих отриманих злочинним шляхом коштів проводиться купівля нерухомого майна, автомобіля, які оформлюються на родичів, а у неповнолітнього сина ОСОБА_1 з`являються грошові кошти і нерухомість, без підтверджень, на легальне їх отримання.

4). «При цьому виплаті боргових зобов`язань, особа злісно ухиляється, а сума витрат цих осіб значно більша сум іх офіційних доходів, які вони показують у деклараціях. Наскільки мені відомо, їх родичі не володіють таким бізнесом який приносить великі доходи».

Такі дії відповідача паплюжать честь та гідність ОСОБА_1 , оскільки цей лист звернення направлений до головного управління Державної фіскальної служби, і його копія міститься відтепер в особистій справі позивачки. На роботі Позивачка має репутацію порядної, чесної та відповідальної людини, яка не тільки ніколи не діяв всупереч нормам закону, а й сама працює в відділі служби, діяльність якого спрямована на дотримання чинного податкового законодавства і сумлінного виконання своїх податкових обов`язків громадянами України. Через відповідача вона вимушена відповідати на безліч питань про зазначені обставини, витрачати час на підготовку письмових пояснень. Додатково підкреслює, що все це відбувається на очах родини та колег ОСОБА_1 , що є для нього принизливим, не кажучи про те, що вона ризикує через дії Відповідача втратити роботу. Внаслідок цього ОСОБА_1 стала дратливою, має пригнічений настрій, порушення сну. В неї зникло бажання займатися будь якими справами, спілкуватись з оточуючими людьми, від так вона стурбована, що почує будь які питання на цю тему. Все це потребує від ОСОБА_1 вжиття додаткових зусиль для організації свого життя, і позбавило можливості нормально працювати і відпочивати, що завдало моральних страждань.

З огляду на такий стан Позивача, було прийнято рішення звернутися до суду за захистом прав та інтересів, та під час підготовки позовної заяви, ОСОБА_1 отримала другий лист звернення від Відповідача. Лист знов таки направлений Виконуючому обов`язки голови Державної Фіскальної служби України (м. Київ, Львівська площа 8) ОСОБА_7 та Виконуючому обов`язки голови Державної Фіскальної служби у м. Києві, ОСОБА_3 .

Вказаний лист має також твердження, які не відповідають дійсності. Проте Відповідач вказує їх, як фактичні обставини, а саме:

1) «Таким чином, ОСОБА_1 , яка народилася в селі Колочава, та не мала грошей навіть на сплату навчання, не працювала в бізнесі, а лише на державній службі (а при владі Порошенко на керівній посаді заступника начальника ДТП у Печерському районі) за роки праці заробили на квартиру, машину (які оформлені на колишнього свекра та свекруху, та малолітнього сина, які не мають доходу для купівлі таких речей) та певну суму грошей. А сплачувати свої кредита ОСОБА_1 не збирається.

2) «Особа, порушуючи ст.366 КК України, внесла завідомо неправдиві дані у Декларацію про доходи», а саме приховала відомості щодо отримання кредиту у банку «Аваль».

3) «Додатково повідомляю, що брат ОСОБА_1 . ОСОБА_9 постійно їздить в країну -агресор Росію, нібито на заробітки, а фактично може передавати будь-яку інформацію , яка стала йому відомою від своєї сестри ОСОБА_1 , яка працює на державній службі».

4) «Батьки чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_10 працюють у мебельному бізнесі...Тому їх син ОСОБА_10 , який працює в Державній фіскальній службі України може допомагати бізнесу батьків не сплачувати податки, а також вливати в нього незаконні доходи дружини».

Зазначає, що в листах зверненнях інформація є недостовірною, та жодним чином не відповідає дійсності.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 вересня 2019 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви.

13 грудня 2019 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року позовну заяву було повернуто позивачу.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року було скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2020 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви.

26 листопада 2020 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року було закрито підготовче провадження у справі.

В судове засідання позивач не з`явився, на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач явку своїх представників в судове засідання не забезпечив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України).

За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та третіх осіб, на підставі наявних в справі доказів.

Суд, керуючись вимогами ст. ст. 223, 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних в справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки: останні належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти заочного вирішення справи; підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 13 серпня 2019 року, від відділу з питань запобігання та виявлення корупції надійшла службова записка в управління боротьби з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом про надання інформації і витребування пояснення від ОСОБА_1 . Підставою став лист-звернення ОСОБА_2 , направлений Виконуючому обов`язки голови Державної Фіскальної служби України (м. Київ, Львівська площа 8) ОСОБА_7 та Виконуючому обов`язки голови Державної Фіскальної служби у м. Києві, ОСОБА_3 .

Цей лист звернення, на переконання позивача, містив декілька тверджень, які не відповідають дійсності, нього та/або членів його родини, а саме:

1) «Чоловік ОСОБА_1 також намагався вплинути на виконавче провадження, щоб не було ніяких стягнень з його дружини. А саме, увійти у злочинну змову, з посадовими особами виконавчої служби».

2) «Таким чином ОСОБА_1 до декларації про доходи за 2018 та попередні роки внесені недостовірні відомості про відсутність у неї зобов`язань фінансового характеру».

3) «Отже ОСОБА_1 подано недостовірні дані у декларації за 2015-2018 роки про відсутність у неї зобов`язань фінансового характеру , за цей час нею та її чоловіком, які можливо пов`язані не тільки сімейним становищем, а також злочинними схемами, зловживанням службовим становищем, тиском на підприємства платників податків, і отриманням хабарів. З цих отриманих злочинним шляхом коштів проводиться купівля нерухомого майна, автомобіля, які оформлюються на родичів, а у неповнолітнього сина ОСОБА_1 з`являються грошові кошти і нерухомість, без підтверджень, на легальне їх отримання.

4). «При цьому виплаті боргових зобов`язань, особа злісно ухиляється, а сума витрат цих осіб значно більша сум іх офіційних доходів, які вони показують у деклараціях. Наскільки мені відомо, їх родичі не володіють таким бізнесом який приносить великі доходи».

29 серпня 2019 року надійшов лист звернення, направлений Виконуючому обов`язки голови Державної Фіскальної служби України ( м. Київ, Львівська площа 8) ОСОБА_7 та Виконуючому обов`язки голови Державної Фіскальної служби у м. Києві, ОСОБА_3 .

Вказаний лист має також твердження, які не відповідають дійсності. Проте Відповідач вказує їх, як фактичні обставини, а саме:

1) «Таким чином, ОСОБА_1 , яка народилася в селі Колочава, та не мала грошей навіть на сплату навчання, не працювала в бізнесі, а лише на державній службі (а при владі Порошенко на керівній посаді заступника начальника ДТП у Печерському районі) за роки праці заробили на квартиру, машину (які оформлені на колишнього свекра та свекруху, та малолітнього сина, які не мають доходу для купівлі таких речей) та певну суму грошей. А сплачувати свої кредита ОСОБА_1 не збирається.

2) « Особа, порушуючи ст.366 КК України, внесла завідомо неправдиві дані у Декларацію про доходи», а саме приховала відомості щодо отримання кредиту у банку «Аваль».

3) «Додатково повідомляю, що брат ОСОБА_1 . ОСОБА_9 постійно їздить в країну -агресор Росію, нібито на заробітки, а фактично може передавати будь-яку інформацію , яка стала йому відомою від своєї сестри ОСОБА_1 , яка працює на державній службі».

4) «Батьки чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_10 працюють у мебельному бізнесі...Тому іх син ОСОБА_10 , який працює в Державній фіскальній службі України може допомагати бізнесу батьків не сплачувати податки, а також вливати в нього незаконні доходи дружини».

Саме вказану інформацію просить спростувати позивач як таку, що не відповідає дійсності, вказана інформація порочить репутацію Позивача.

Щодо вимог позивача про визнання недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації суд дійшов наступних висновків.

У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Статтею 55 Конституції України закріплено право захисту своїх праві свобод від порушень та протиправних посягань.

У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року та пунктом 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, встановлено, що ніхто не повинен зазнавати незаконних і безпідставних посягань на його честь і репутацію.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація (ст. 201 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦК України, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Отже, відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет або з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Як вказано у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК).

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет або з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Також п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.

Так, оспорювана інформація була розміщена в листах зверненнях в ДФС України, та ДФС м. Києва 13.08.2019 та 29.08.2019 року, вказана інформація стосується особи позивача, при цьому не містить перевірених фактів.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Відповідно до п.5 постанови ВСУ №1 фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно з п. 15 постанови ВСУ №1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

За змістом приписів ч.1 ст.91 ЦК України право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 ЦК, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, що шкодить діловій репутації господарюючого суб`єкта.

Пунктом 25 постанови ВСУ №1 визначено, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У ч. 4 ст. 32 Конституції України закріплено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Відповідно до ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Стаття 277 ЦК України передбачає, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно зі статтями 297, 299 Цивільного кодексу України, статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, фізична особа має право на повагу до своєї честі та гідності і на недоторканність ділової репутації, їх захист, а також право вимагати вилучення будь-якої інформації.?

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідач не переконався у достовірності поширеної ним інформації, хоча був зобов`язаний це зробити, а відтак його дії в цій частині є винними.

Позивачка обіймає посаду начальника відділу фінансових розслідувань, Головного управління Державної Фіскальної служби у м. Києві, а тому розповсюдження негативної та недостовірної інформації, суттєво вплинуло на ділову репутацію останньої.

Таким чином, суд вважає, що спірна інформація містить саме недостовірні дані, а не оціночні судження, оскільки, не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо. Крім того, аналіз вказаної інформації вказує на те, що у ній висловлено не оціночне суб`єктивне судження відносно позивача, не особисте відношення автора до неї, а стверджується щодо об`єктивних чітко висловлених фактів, які можуть бути перевіреними.

Поширена інформація стосовно позивача нічим не підтверджується, є недостовірною та носить негативний характер щодо нього. Вищевикладена інформація не має статусу офіційної, не підтверджена обвинувальним вироком суду чи судовим рішенням у цивільній справі.

А відтак позов підлягає задоволенню в частині вимог щодо недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 в листах зверненнях, направлених в ДФС України, та ДФС м. Києва. 13.08.2019 року та 29.08.2019 року.

За умовами абз. 1 п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Згідно з ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до положень ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Оскільки недостовірна інформація була поширена ОСОБА_2 листах зверненнях в ДФС України, та ДФС м. Києва 13.08.2019 та 29.08.2019 року, тому слід зобов`язати останнього спростувати у спосіб, в який вона була поширена.

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки у діях відповідача наявні усі обов`язкові ознаки правопорушення юридичного складу.

Щодо стягнення моральної шкоди суд дійшов наступних висновків.

Норми ст. 23 ЦК України передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови № 4 від 31.03.19995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз`яснив, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової шкоди) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи обставини встановлені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про наявність моральної шкоди, що її було спричинено позивачеві з боку відповідача.

Вирішуючи питання про розмір даної шкоди в грошовому еквіваленті, суд виходить з втрат немайнового характеру, що їх зазнав позивач, зміни, які відбулись в його житті, що призвело до негативних наслідків.

Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 20 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

А відтак позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки було задоволено позовні вимоги, понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено 2 250,00 грн судового збору, що підтверджується квитанцією №44 від 11.09.2019, а також 768,40 грн. судового збору на виконання Ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 08.09.2020 року, що підтверджується квитанцією №266610013 від 23.11.2020 року.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підставі ст. ст. 32, 34, 68 Конституції України; ст. ст. 94, 201, 277 ЦК України, Законом України «Про інформацію», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, керуючись ст. ст. 3-5, 13, 81, 133, 137, 141, 211, 258-259, 264-268, 272-283, 352-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 в листах зверненнях, направлених в ДФС України, та ДФС м. Києва. 13.08.2019 року та 29.08.2019 року, а саме:

- «Чоловік ОСОБА_1 також намагався вплинути на виконавче провадження, щоб не було ніяких стягнень з його дружини. А саме, увійти у злочинну змову, з посадовими особами виконавчої служби».

- «Таким чином ОСОБА_1 до декларації про доходи за 2018 та попередні роки внесені недостовірні відомості про відсутність у неї зобов`язань фінансового характеру».

- «Отже ОСОБА_1 подано недостовірні дані у декларації за 2015-2018 роки про відсутність у неї зобов`язань фінансового характеру , за цей час нею та її чоловіком, які можливо пов`язані не тільки сімейним становищем, а також злочинними схемами, зловживанням службовим становищем, тиском на підприємства платників податків, і отриманням хабарів. З цих отриманих злочинним шляхом коштів проводиться купівля нерухомого майна, автомобіля, які оформлюються на родичів, а у неповнолітнього сина ОСОБА_1 з`являються грошові кошти і нерухомість, без підтверджень, на легальне їх отримання.

- «При цьому виплаті боргових зобов`язань, особа злісно ухиляється, а сума витрат цих осіб значно більша сум їх офіційних доходів, які вони показують у деклараціях. Наскільки мені відомо, їх родичі не володіють таким бізнесом який приносить великі доходи».

- «Таким чином, ОСОБА_1 , яка народилася в селі Колочава, та не мала грошей навіть на сплату навчання, не працювала в бізнесі, а лише на державній службі (а при владі Порошенко на керівній посаді заступника начальника ДПІ у Печерському районі) за роки праці заробили на квартиру, машину (які оформлені на колишнього свекра та свекруху, та малолітнього сина, які не мають доходу для купівлі таких речей) та певну суму грошей. А сплачувати свої кредити ОСОБА_1 не збирається».

- «Особа, порушуючи ст.366 КК України, внесла завідомо неправдиві дані у Декларацію про доходи», а саме приховала відомості щодо отримання кредиту у банку «Аваль».

- «Додатково повідомляю, що брат ОСОБА_1 . ОСОБА_9 постійно їздить в країну -агресор Росію, нібито на заробітки, а фактично може передавати будь-яку інформацію , яка стала йому відомою від своєї сестри ОСОБА_1 , яка працює на державній службі».

- «Батьки чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_10 працюють у мебельному бізнесі...Тому їх син ОСОБА_10 , який працює в Державній фіскальній службі України може допомагати бізнесу батьків не сплачувати податки, а також вливати в нього незаконні доходи дружини».

Зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію, поширену відносно ОСОБА_10 в листах зверненнях, направлених в ДФС України, та ДФС м. Києва. 13.08.2019 року та 29.08.2019 року, у спосіб, в який вона була поширена.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 3 018,40 грн (три тисячі вісімнадцять гривень 40 коп.).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

ОСОБА_2 , адреса місця проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя: