Єдиний унікальний номер 341/1976/15-ц
Номер провадження 4-с/341/4/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2021 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді Мергеля М. Р., за участю:

секретаря судового засідання Матейко О. С.,

приватного виконавця Безрукого О. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого Олега Васильовича, третя особа: Служба у справах дітей Бурштинської міської ради Івано-Франківської області, про визнання незаконним та скасування постанови приватного виконавця.

встановив:

28.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця Безрукого О. В., в якій просить:

- визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого О. В. при виконанні виконавчого провадження № 61571304 незаконними;

- визнати незаконною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Безрукого О. В. (далі Приватний виконавець) про опис та арешт майна (коштів) боржника від 09.09.2021.

Ухвалою суду від 28.09.2021 скаргу призначено до розгляду на 08.10.2021.

Скаржник, повідомлений належним чином, у судове засідання не прибув. Подав клопотання про відкладення розгляду справи через відсутність його представника.

З огляду на те, що представництво інтересів особи в суді здійснюється на підставі договору, який можливо укласти з будь-яким адвокатом, клопотання щодо неможливості представника скаржника прибути не підтверджене жодними доказами, а ЦПК України визначено 10-денний строк розгляду скарги і неприбуття учасників не перешкоджає розгляду скарги, суд дійшов висновку про можливість розглянути скаргу без участі скаржника та його представника. Крім того, відсутні підтвердження участі представника на прізвище ОСОБА_2 у цій справі.

Представник Служби у справах дітей Бурштинської міської ради подав клопотання про розгляд скарги без його участі. Також надав копію рішення від 13.09.2021, прийнятого у межах іншої справи, яким вирішили за недоцільне здійснення стягнення на предмет іпотеки будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

Скарга ОСОБА_1 обґрунтована наступними доводами:

- договір іпотеки укладений з порушеннями вимог цивільного законодавства без урахування прав дитини, зареєстрованої у будинку;

- Приватний виконавець спершу зобов`язаний був вирішити питання про виділення Ѕ частки боржника відповідного будинковолодіння, яке перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та його дружини;

- постанова про опис та арешт майна складена без попереднього отримання дозволу органу опіки і піклування;

- Приватний виконавець не має права звертати стягнення на предмет іпотеки у межах виконавчого провадження № 61571304 про стягнення кредитної заборгованості за кредитом у той час, коли діяла постанова від 20.01.2016 про відкриття виконавчого провадження № 27601838 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вважає такі дії подвійним стягненням.

Приватний виконавець у судовому засіданні проти скарги заперечив, просив у її задоволенні відмовити, зазначивши, що діяв відповідно до вимог чинного законодавства. Щодо скарги подав письмові заперечення, які полягають в наступному:

- рішення суду та виданий виконавчий лист у справі не виконані, боржник жодних дій щодо виконання рішення суду не вчинив;

- зі скаргою на дії виконавця має право звернутись лише сторона виконавчого провадження, якщо такими діями чи рішеннями порушено саме права сторони, а не третіх осіб, тобто дружини боржника. Натомість дружина має право звернутись до суду у порядку, передбаченому статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження»;

- договір іпотеки є дійсним і не скасованим, а відповідно до його положень дружина боржника надала письмову згоду на передачу будинковолодіння в іпотеку;

- для проведення опису та арешту майна дозвіл органу опіки та піклування не потрібний, такий повинен бути лише під час передачі майна на реалізацію;

- звернення стягнення на предмет іпотеки допускається і за рішенням суду про стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Додатково у судовому засіданні Приватний виконавець наголосив, що опис та арешт майна відбувався виключно з метою забезпечення збереження заставного майна.

Дослідивши матеріали скарги та долучення до заперечень виконавцем документи, суд установив наступні фактичні обставини.

Постановою Приватного виконавця від 16.03.2020 відкрито виконавче провадження № 61571304 на підставі виконавчого листа у справі 341/1976/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 308915,77 грн кредитної заборгованості.

09.09.2021 Приватний виконавець прийняв оскаржувану постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника у виконавчому провадженні № 61571304, якою описав та арештував будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право власності від 06.03.2008.

У забезпечення кредитного договору від 18.03.2008 № 316 вказане будинковолодіння на підставі іпотечного договору (а. с. 5) від 20.03.2008 ОСОБА_1 передав в іпотеку ЗАТ «АК Промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого у спірних відносинах є ТОВ «Кредитні ініціативи».

Доказів виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості на користь стягувача чи рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 суду не надав.

Надаючи правову оцінку скарзі ОСОБА_1 , суд виходить з такого.

Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, розгляд скарги ОСОБА_1 здійснюється виключно у частині, що стосується прав та інтересів самого боржника, а не його дружини.

При цьому у частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

З огляду на те, що дружина скаржника не є стороною виконавчого провадження, її права та інтереси не можуть бути захищені у порядку судового контролю за виконанням судових рішень (Розділ VII ЦПК), суд вважає необґрунтованими доводи скарги в частині порушення прав третьої особи як співвласника описаного й арештованого будинковолодіння під час оскаржуваних дій та прийняття постанови Приватним виконавцем.

Також суд бере до уваги те, що відповідно до положень розділу 2 «Гарантії» Іпотечного договору (а. с. 5) предмет іпотеки належить іпотекодавцеві на праві приватної власності, на предмет іпотеки може бути безумовно і беззаперечно звернене стягнення у визначеному законодавством порядку; згода другого з подружжя іпотекодавця на отримання кредиту, підписання кредитного договору, передачу в іпотеку майна, набутого в зареєстрованому шлюбі, відібрана у встановленому законодавством порядку, про що є її заява, котра зберігається в справах нотаріального округу (п. 2.1.6).

Отже, зважаючи на відсутність доказів визнання недійсним іпотечного договору чи його окремих положень, суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги в частині порушення прав дружини боржника, обов`язку Приватного виконавця перед описом і арештом майна здійснити виділ Ѕ майна боржника.

З цих же підстав дійсності іпотечного договору від 20.03.2008 суд не бере до уваги доводи скарги щодо порушення порядку підписання вказаної угоди, зокрема в частині відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на здійснення указаного правочину.

Частиною першою статті 41 Закону України «Про іпотеку» визначено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Водночас відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Згідно з пунктом 1 Розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядку реалізації арештованого майна), реалізація майна здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Пунктом 3 Розділу II Порядку реалізації арештованого майна визначено, що виконавець у строк не пізніше п`яти робочих днів після ознайомлення сторін із результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна готує проект заявки на реалізацію арештованого майна, який містить інформацію, передбачену абзацами третім - шістнадцятим пункту 2 цього розділу.

Підпунктом 3 пункту 3 Розділу II Порядку реалізації арештованого майна визначено, що заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із такими документами (в електронній або паперовий формі):

- копія виконавчого документа, а в разі наявності зведеного виконавчого провадження - довідка виконавця щодо загальної кількості виконавчих документів та суми, що підлягає стягненню за ними;

- копія постанови про опис та арешт майна боржника, а у разі якщо опис та арешт майна проводили до набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» - копія акта опису та арешту майна боржника;

- копії документів, що підтверджують вартість (оцінку) майна (повідомлення сторін про визначення вартості майна, акт виконавця про визначення вартості майна або звіт суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання про оцінку майна, строк чинності якого відповідає вимогам частини шостої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження»);

- у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, - копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду;

- копії документів, що підтверджують наявність (відсутність) чинних обтяжень майна.

У пункті 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкції з організації примусового виконання рішень) визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

У справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного (приватного) виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного (приватного) виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, про яке, зокрема, зазначає в заяві на реалізацію арештованого майна.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19) та від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).

Своєю чергою суд звертає увагу на те, що оскаржувана ОСОБА_1 постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника від 09.09.2021 прийнята Приватним виконавцем у порядку статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 27, зворот).

Згідно з приписами статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Зважаючи на те, що у цьому випадку Приватний виконавець жодних дій, спрямованих на безпосередню реалізацію будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке належить боржнику та є предметом іпотеки, не вчиняв, а опис та арешт нерухомого майна здійснено виключно для забезпечення реального виконання рішення у майбутньому, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості скарги ОСОБА_1 в частині необхідності отримання відповідного дозволу органу опіки і піклування для опису та арешту майна.

Отже, суд враховує, що опис та арешт майна боржника як стадія виконання судового рішення направлена виключно на забезпечення збереження відповідного майна іпотекодержателя та гарантій стягувача щодо невідворотності виконання остаточного судового рішення. Своєю чергою факт проживання та реєстрації у відповідному будинку неповнолітньої дитини жодним чином не спростовує правомірність дій Приватного виконавця з опису й арешту майна, оскільки такі дії та постанова, відповідно, не порушують прав дитини на користування житлом.

Що стосується доводів скарги про здійснення «подвійного» стягнення, то суд виходить з такого.

У постанові від 18 вересня 2018 року (справа № 921/107/15-г/16) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Верховний Суд зазначив, що у випадку виконання одного з судових рішень про стягнення заборгованості або про звернення стягнення на предмет іпотеки основне зобов`язання може бути припиненим. Якщо ж це станеться, то боржник може звернутися до суду з заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, з тих підстав, що боргу вже не існує, але є ще один виконавчий документ, який стосується стягнення коштів або звернення стягнення на майно в рахунок погашення того ж самого погашеного боргу.

Таким чином, суд вказує на безпідставність доводів скарги щодо неможливості здійснювати відповідні дії у межах виконавчого провадження № 61571304 про стягнення кредитної заборгованості за кредитом у той час, коли діяла постанова від 20.01.2016 про відкриття виконавчого провадження № 27601838 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Розглядаючи скаргу, суд також враховує те, що боржник з моменту набрання законної сили судовими рішеннями, які є обов`язковими до виконання, про звернення стягнення на будинковолодіння та стягнення кредитної заборгованості жодних заходів на погашення заборгованості не вжив, жодних доказів виконання остаточних судових рішень не надав.

Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Положення вказаних приписів статті 451 ЦПК України дають підстави для висновку, що для встановлення дій і рішення приватного виконавця неправомірними потрібно одночасно встановити порушення прав заявника та порушення приватним виконавцем закону. Під час розгляду скарги ОСОБА_1 суд не встановив жодної з двох обов`язкових умов.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів скарги боржника на дії та рішення Приватного виконавця та відсутність підстав для задоволення такої.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 76, 447- 453 ЦПК України, суд

постановив:

У задоволені скарги ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого Олега Васильовича, третя особа: Служба у справах дітей Бурштинської міської ради Івано-Франківської області, про визнання незаконним та скасування постанови приватного виконавця відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право подати апеляційну скаргу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 12 жовтня 2021 року.

Учасники справи:

Скаржник ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукий Олег Васильович, місце знаходження за адресою: вул. С. Стрільців, 6/2, м. Івано-Франківськ Івано-Франківська область.

Третя особа Служба у справах дітей Бурштинської міської ради Івано-Франківської області, місце знаходження за адресою: вул. Будівельників, 2, м. Бурштин Івано-Франківська область, .

СуддяМикола МЕРГЕЛЬ