Справа № 2-6433/11
Провадження № 2/932/1363/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кондрашова І.А.,

за участю секретаря судового засідання Мотуз Я.А.,

представника відповідача - адвоката Пашніної А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2011 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики. Позовна заява мотивована тим, що в період з 12 квітня 2007 року по 14 вересня 2008 року ОСОБА_2 позичила у позивача грошові кошти на загальну суму 33 000 доларів США, а саме: 24.04.2007 року відповідач позичила у ОСОБА_1 2 000 доларів США під 3% в місяць, 30.04.2007 року відповідач позичила 10 000 доларів США під 2.5% в місяць, і 14.09.2008 року - 21 000 доларів США під 3% в місяць. В підтвердження укладеного договору позики відповідачем була складена розписка. При цьому, ОСОБА_2 внесла в розписку запис про отримання позики 14.09.2008 року, тим самим вчинила дії, що свідчать про визнання нею боргу. За усною домовленістю сторін позику та проценти відповідач повинна була повернути до 14 вересня 2009 року. Попри це відповідач в порушення вимог ст. ст. 526, 1049 ЦК України не повернула основну суму боргу та проценти від суми позики. 18 квітня 2011 року позивач направила ОСОБА_2 претензію про негайне повернення суми позики, але вона була залишена без відповіді. За таких обставин позивач вважає, що внаслідок неповернення позики та процентів суттєво порушуються її права та законні інтереси, тому звертається до суду та просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму заборгованості у розмірі 566 499, 77 грн.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2011 року відкрито провадження у справі (головуючий суддя Бібік М.М.).

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики, укладеними в період з 12 квітня 2007 року по 14 вересня 2008 року в сумі 260 700, 00 грн. - несплачена сума позики; відсотки за користування коштами у розмірі 286 691, 00 грн.; судовий збір в сумі 1 700, 00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120, 00 грн., разом 549 211, 00 грн.

17.08.2018 року до суду надійшла заява представника відповідача про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2018 року (головуючий суддя Єлісєєва Т.Ю.) скасовано заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2012 року, справа призначена до розгляду в загальному порядку.

04.02.2019 року позивачем подана заява про зміну розміру позовних вимог, відповідно до якої вона прохає суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь основну заборгованість у розмірі 33 000 доларів США, 00 центів, відсотки за користування коштами 33 790 доларів США, 00 центів, 3% річних у розмірі 1 942 доларів США, 03 центів.

06.02.2019 року представником відповідача подана зустрічна позовна заява про визнання розписки недійсною.

12.02.2019 року представником відповідача подана до суду уточнена зустрічна позовна заява про визнання договору позики недійсним.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2019 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання договору позики недійсним, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою суду від 27 вересня 2018 року повернуто заяву про забезпечення позову позивачу.

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_3 справа була передана судді ОСОБА_4 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2019 року справа прийнята в провадження судді ОСОБА_4 .

Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 грудня 2019 року суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_4 було відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із притягненням до дисциплінарної відповідальності у вигляді подання про звільнення з посади.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 29.01.2020 року справа передана судді ОСОБА_5 .

Рішенням Вищої ради правосудді від 07.07.2020 р. № 2049/0/15-20 суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_5 було звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Протоколом повторного розподілу від 02.02.2021 року справа передана судді Кондрашову І.А.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А.

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась.

Згідно зустрічної позовної заяви відповідач вважає, що в договорі позики відсутні істотні умови, які є необхідними для дійсності договору. Так, не вказано «по-батькові» позичальника, відсутній підпис позикодавця як сторони договору, немає чіткою дати укладання договору, відсутня дата повернення коштів. Також розписка не містить обов`язку повернути позику, тому цей документ не можна вважати договором позики згідно чинного законодавства. Між тим, відповідач повністю сплатив заборгованість за розпискою. Виходячи з цього, відповідач просить задовольнити зустрічний позов та визнати договір позики, укладений 30 квітня 2007 року, недійсним.

Представником позивача 01.03.2019 року поданий відзив на зустрічну позову заяву, в якому вказано, що відповідач не сплачувала грошових коштів за розпискою, а сам договір позики не може бути визнаний недійсним, оскільки в ньому є всі істотні умови, що необхідні для даного правочину. Відсутність обов`язку повернути позику не свідчіть про недійсність договору, оскільки в такому разі кредитор має право вимагати виконання обов`язку в будь-який час, в порядку ст. 530 ЦК України.

Судовий розгляд справи відкладався на підставі ст. ст. 223, 240 ЦПК України.

В судове засідання 30 вересня 2021 року позивач та її представник не з`явились. Про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечувала, просила задовольнити зустрічний позов. Вказала, що розписка складена з порушеннями та не може підтверджувати відносини позики, тому має бути визнана недійсною. При цьому представник відповідача не заперечувала, що між сторонами були відносини та надавались кошти.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до таких висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст. ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що у позивача мається копія розписки, зі змісту якої видно, що « ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_1 ), виданий Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, взяла в борг у ОСОБА_6 12.04.07 - 2 000 доларів США, під 3% в місяць (перекреслено), 24.04.07 - 2000 доларів США під 3 % в місяць, 30.04.07 - 10 000 доларів США, під 2.5 % в місяць (перекреслено та зазначено 50 тисяч гривень), 05.07 - 3000 доларів США під….. (відсотки не вказані, перекреслено), 14.09.08 - 20 000 доларів США - 3% в місяць. Із щомісячною виплатою відсотків, або в кінці строку, повернення всієї суми разом з відсотками. Дати 30.04.07, 14.09.08».

Спір між сторонами виник з приводу стягнення суми позики та процентів за користування грошовими коштами. Первісні позовні вимоги позивачем були визначені у гривнях. Остаточно позивач просить стягнути на її користь 33 000 доларів США, 00 центів, відсотки за користування коштами 33 790 доларів США, 00 центів та 3% річних у розмірі 1 942 доларів США, 03 центів.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своєю правовою конструкцією розписка як борговий документ повинна містити реквізити позичальника та позикодавця, дату та місце її складання, точні суми грошових коштів, дату їх передання у борг, обов`язок позичальника сплатити проценти (за наявності), обов`язок позичальника повернути суму позики, підписи сторін, та свідків (за наявності). Точне і правильне складання боргового документу, яким підтверджується укладання договору позики, є необхідним, насамперед, для позикодавця, тому що у разі звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, суд зобов`язаний встановити дійсний зміст та достовірність документа, з`ясувати характер відносин між сторонами.

Суд констатує, що у розписці, яка була складена ОСОБА_2 та видана позикодавцю, чітко не вказана дата її складання, оскільки в розписці міститься кілька дат. Також не вказано місце її складання. Водночас у розписці є закреслені слова, інші незастережні виправлення, зокрема, неодноразово закреслені суми позики та відсотки. Також сума коштів у доларах перекреслена та вказана інша сума у гривнях. Відсутній деталізований обов`язок позичальника повернути суму позики та строки такого повернення, не вказано «по-батькові» позикодавця.

Суд вважає, що такі дефекти боргового документу не вплинули на обсяг прав та обов`язків сторін, оскільки вони не заперечують того факту, що між ними були відносини, і грошові кошти надавались у борг та частково повертались позикодавцю. Проте огріхи, які є в розписці, спотворили саму суть цього правочину та унеможливлюють встановлення дійсної суми, що була передана у борг та стягнення цієї суми на користь позивача. Судом встановлено, що за розпискою передавались кошти у позику, проте є неможливим застосувати спосіб захисту порушених прав позивача у вигляді стягнення цих коштів, оскільки суму отриманих та повернутих позичальником грошових коштів встановити не можливо, а інших доказів, окрім розписки, сторони не надали.

Таким чином, копія розписки, що складена ОСОБА_2 , не може слугувати належним та допустимим доказом, оскільки не підтверджує обставин, на які посилається ОСОБА_1 у позові, та на яких будує свою правову позицію.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Зі змісту ст. 81 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування лежить не на суду, а на сторонах.

Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги.

Суд наголошує, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

В матеріалах справи наявна лише копія розписки, причому не засвідчена у встановленому порядку. Оригінал розписки в матеріалах справи відсутній. З матеріалів позовної заяви та інших заяв, в тому числі з процесуальних питань, не вбачається, що позивач повідомила суд про наявність у неї оригіналу письмового доказу - розписки.

Згідно зі статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У разі пред`явлення позову про стягнення суми позики, позикодавець повинен підтвердити свої право вимагати у позичальника виконання його обов`язку із повернення позики. Наявність у позикодавця оригіналу розписки свідчить про те, що зобов`язання з повернення боргу, не виконано. Наявність оригіналу розписки у позичальника може свідчити про виконання ним свого обов`язку за договором позики.

Отже, у справах про стягнення заборгованості за договором позики має вирішальне значення наявність оригіналу розписки. Суд має безпосередньо дослідити вказаний доказ та приєднати його до матеріалів справи з метою унеможливлення як подальшого звернення позикодавця до суду для стягнення «подвійної» заборгованості, так і дотримання прав й інтересів суб`єктів позики.

Позивачем та її представником оригінал розписки до суду так і не було подано, хоча справа розглядається в суді з вересня 2011 - го року.

Виходячи з такого, суд вважає, що позивач не довела обставин, на які посилається, як на підставу своїх вимог, не довела належними та допустимими доказами суму коштів, яку позичила ОСОБА_2 , не пояснила відсутність оригіналу розписки та факту її не подання до суду.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача, тому у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики, належить відмовити.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання договору позики недійсним, суд відзначає таке.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до змісту п.п. 4,7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК 435-15 необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Судом під час розгляду даної справи не встановлено будь-яких обставин, передбачених ст. 203 ЦК України, які б могли свідчити, що договір позики, який був укладений між сторонами, є недійсним. Так, наявність певних недоліків у документах, які супроводжують відносини позики, не може свідчити про те, що в цілому така угода була недійсною на момент вчинення. При укладанні спірного договору та оформленні розписки сторони розуміли суть та правову природу цього правочину, мали необхідний обсяг дієздатності, волевиявлення сторін було вільним та направлено на досягнення реальних правових наслідків угоди. Іншого не доведено та не встановлено судом. Додатково суд бере до уваги, що спірний договір позики частково виконувався позивачем та відповідачем, що не заперечується сторонами, тобто відбулось виконання спірної угоди, що виключає можливість визнання її недійсною.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто суд в кожному конкретному випадку має виходити з презумпції дійсності правочину, якщо не встановлено зворотне.

Одночасно з цим, Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, якій не вчинено.

Отже, недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин може вважатися або неукладеним, або нікчемним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Посилання відповідача у зустрічному позові на те, що нею на протязі 2010-2011 років було сплачено заборгованість, у розписці не зазначений строк її виконання та немає обов`язку позичальника повернути позику, у розписці не вказано «по-батькові» позикодавця та немає його підпису як сторони договору тощо - не є тими обставинами, із якими закон пов`язує визнання правочину недійсним. Тому з огляду на зазначене, суд не вбачає правових підстав для визнання спірного договору позики недійсним. Відтак, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання договору позики недійсним, задоволенню не підлягає.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання договору позики недійсним.

В силу положень ст. 141 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), про стягнення заборгованості за договором позики, відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), про визнання договору позики недійсним, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів із дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участі в судовому засіданні - протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ