07.09.2021 Єдиний унікальний номер 205/4207/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 205/4207/2020
Номер провадження: 2/205/767/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_4 , ОСОБА_4 треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона, ОСОБА_1 , є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Далі позивач зазначає, що у вказаній квартирі фактично проживає вона, ОСОБА_1 , та члени її родини, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

При цьому відповідач ОСОБА_4 припинив користування зазначеною квартирою у 2017 році, за власним волевиявленням зібравши речі та виїхавши у невідомому напрямку. Такий відповідач не зняв себе з реєстрації за вказаним місцем проживання у квартирі, що належить Позивачу, а у 2019 році без згоди Позивача, не проживаючи та навіть не з`являючись за місцем своєї реєстрації вже близько двох років, зареєстрував у цій квартирі місце проживання своєї новонародженої дитини ОСОБА_3 .

Позивач наголошує, що відповідачі, фактично не проживаючи за місцем своєї реєстрації, фактом наявності останньої порушують право власності позивача щодо такого нерухомого майна.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття зазначених осіб з реєстрації місця проживання.

Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав пояснення на позовну заяву, у яких просили відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з тим, що немає висновку Органу опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради стосовно питання позбавлення житла малолітньої ОСОБА_3 .

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач та її представник у відкритому судовому засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилалися на обставини, що викладені у позовній заяві. Після оголошення перерви, надали до суду письмову заяву про завершення розгляду справи за їх відсутності. У такій письмовій заяві просять позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень посилався на ту обставину, що позивач створює йому перешкоди у користуванні вказаної квартирою, що позбавляє його можливості там проживати разом з дитиною. У зв`язку із чим, просив суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Після оголошення перерви у розгляді справи такий відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.

Суд із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

Суд, враховуючи ту обставину, що такий відповідач надав свої пояснення по суті спору, у тому числі й у відкритому судовому засіданні, йому, як і решті учасникам справи, були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи. У зв`язку із чим суд вважає за необхідне завершити розгляд справи по суті та ухвалити відповідне рішення.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, надіслали до суду письмову заяву, в якій просили суд провести розгляд вищевказаної справи без участі їхнього представника та прийняти рішення суду згідно матеріалів справи та відповідно до чинного законодавства України (а.с. 38).

Представник Органу опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради у відкритому судовому засідання просила суд винести рішення з урахуванням інтересів малолітньої дитини ОСОБА_3 . Після оголошення перерви у відкрите судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.06.2020 року, вищевказана позовна заява була передана на розгляд судді Шавулі В.С.

У відповідності до рішення Вищої ради правосуддя № 1840/0/15-20 від 16.06.2020 року про звільнення ОСОБА_9 з посади судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі розпорядження керівника апарату суду за №55 від 23.06.2020 року, вищевказаний позов передано на повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2020 року, вищевказаний позов був переданий 24.06.2020 року на розгляд судді Мовчан Д.В.

Ухвалою суду від 26.06.2020 року вказана цивільна справа було прийнята до свого провадження суддею Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Мовчан Д.В.

Ухвалою суду від 04.09.2020 року, у зв`язку з тим, що рішення суду по вищевказаній справі може вплинути на права та обов`язки малолітньої особи - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою захисту прав і законних інтересів дитини, судом було залучено до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради (місце знаходження: 49064, м. Дніпро, пр. Сергія Нігояна, 77, ).

Ухвалою від 16.12.2020 року вирішено витребувати у Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (місце знаходження: 49000, м. Дніпро, пр.. Дмитра Яворницького, 75) інформацію з документальним підтвердженням (за наявності належним чином завірені копії) з наступних питань: на підставі яких документів Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради було зареєстровано місце проживання новонародженої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , та чи надавала письмову згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 власниця квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 .

Ухвалою від 16.12.2020 року вирішено витребувати у Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області (місце знаходження: 49000, м. Дніпро, вул.. Курінна, 57) інформацію з документальним підтвердженням (за наявності належним чином завірені копії) про хід, поточний стан (стадію) розгляду та результати розгляду заяви від 19.02.2020 року, яка надійшла до Новокодацького ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області від громадянки ОСОБА_1 відносно протиправних дій громадянина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, дослідивши матеріали справи, суд ухвалює рішення про задоволення позову з огляду на нижченаведене.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору купівлі продажу ВАР № 244142, реєстр № 1-5152 від 03.10.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с.9-10).

Судом також встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є зареєстрованими за вказаною адресою, що підтверджуються довідкою № 4499 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09.06.2020 року (а.с.11), але у такій квартирі фактично не проживають з 2017 року, особистих, власних речей не мають, що підтверджується Довідкою № 053 від 27.05.2020 року (а.с.5).

У свою чергу, сторона відповідача пояснюючи вказані обставини не проживання за такою адресою, наголошувала суду на тому, що позивачем активно чиняться перепони щодо проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у такому житловому приміщенні, внаслідок чого вони фактично позбавлені права користуватись вказаною квартирою.

Разом із цим, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 06.12.2019 року, 19.02.2020 року та 29.03.2020 року зверталась до Новокодацького відділення поліції Дніпровського відділу поліції із відповідними заявами щодо неправомірних, на її думку, дій відповідача по справі, які полягали у заволодінні її майном та спричинення насильства такою особою відносно неї.

Так само, матеріалами справи підтверджено, що відповідачем 29.03.2020 року було зроблено звернення до органів національної поліції щодо виникнення в нього конфліктної ситуації із позивачем по справі стосовно доступу до вказаного житлового приміщення у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, з огляду на наведені обставини, оскільки позивач оспорює право на проживання відповідачів у спірній квартирі, а у свою чергу відповідач наполягає на наявності в нього та його доньки ОСОБА_3 такого права, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.

У відповідності до ст. 317, ч. 1, 2 ст. ст. 319, 321 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Крім того, ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Виходячи з порівняльного аналізу норм статей 383, 321,391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК Української РСР, слід дійти висновку, що положення статей 381, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі й тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

Згідно з ч.1 ст.405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому, ця норма ЦК розміщена у главі 32 Кодексу, яка називається «Право користування чужим майном» (це право ст.401 ЦК називає сервітутом).

Таким чином, на даний час цивільне законодавство передбачає, що члени сім`ї власника користуються жилим приміщенням на підставі сервітуту. Як наслідок, це означає, що щодо аналізу цього права, зокрема, підстав його виникнення та припинення, застосовуються усі положення Кодексу щодо сервітуту.

Згідно зі ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з п.4 ч.1ст.406 ЦК України сервітут може бути також припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

З аналізу вказаної норми матеріального закону вбачається, що припинення сервітуту має власник, а таке право пов`язане з тим, що встановлення сервітуту не повинно супроводжуватися значним обмеженням прав власника майна. При цьому право вимагати припинення такого сервітуту належить виключно власникові, а обставини які мають істотне значення, можуть полягати у порушенні договірних умов, використання всупереч досягнутим домовленостям, порушення меж користування, способу тощо. В даному випадку, матеріалами справи підтверджено, що позивач набув право власності на вказане житлове приміщення у відповідності до вимог чинного, на час такого набуття, законодавства.

Суд доходить висновку, що в даному випадку особистий сервітут не може бути продовжений по відношенню до вказаних відповідачів, адже такі сторони у спірному житловому приміщенні фактично не проживають із 2017 року. При цьому відповідач ОСОБА_4 спільного господарства з позивачем не веде, не несе витрати з утримання такого приміщення.

При цьому, суд не може врахувати доводи відповідача з того приводу, що позивач протиправно перешкоджає йому користуватись вказаним житловим приміщенням, з огляду на нижченаведене.

Дійсно, згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло.

У відповідності до вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Разом із цим, у пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20жовтня 2011 року(заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16лютого 2017 року (заява № 43768/07).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи право на житло у конкретному місці без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її позбавлення такого права буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

В даному випадку позивач надала суду достатні, належні та допустимі докази того, що протягом тривалого періоду часу між нею, як власником, та відповідачем ОСОБА_4 виникали конфлікті ситуації, при цьому позивач зазнавала психологічного насильства та погроз з боку відповідача. Суд вважає підтвердженим ту обставину, що ці події вплинули на стабільність її фізичного та психологічного стану, і тому вони також стосуються сфери приватного життя за змістом статті 8 Конвенції (справа «Хайдуова», пункт 49; «Єремія проти Республіки Молдова» № 3564/11, пункт 73, від 28 травня 2013 року; та «Б. проти Молдови», пункт 71). Такі обставини безумовно впливають й на право позивача щодо користування помешканням без насильства, яке також захищене статтею 8 (рішення у справі «Калуча проти Угорщини», № 57693/10, пункт 59, від 24 квітня 2012 року).

На підставі досліджених доказів, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира належить позивачеві на праві приватної власності, вона не дає згоди на проживання у ній відповідачів, оскільки відповідач ОСОБА_4 систематичним порушенням правил соціального співжиття робить неможливим одночасне проживання з ним у такому приміщення позивача, що у свою чергу перешкоджає такій особі, як власнику, належним чином користуватись та розпоряджатись своєю власністю у вигляді спірної квартири.

Також стосовно відповідача ОСОБА_3 суд вказує, що вказана квартира АДРЕСА_2 не може вважатись по відношенню до такої особи житлом, оскільки остання ніколи там не мешкала, і не має тісних зв`язків із таким житловим приміщенням, адже, фактично не мешкаючи за такою адресою, була лише зареєстрована там за заявою іншого відповідача, та без згоди на це позивача, як власника.

З огляду на викладене, для досягнення справедливого балансу між усіма особистими інтересами позивача та відповідачів, останніх слід позбавити права користування вказаним житловим приміщенням, що, на думку суду, буде відповідати позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист позивачки, у тому числі від проявів психологічного насильства та наслідків порушенням правил соціального співжиття.

Таким чином, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_4 та ОСОБА_4 підлягає задоволенню в повному обсязі.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 71,72 Житлового Кодексу України, ст. ст. 4,5,81,82, 90,141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_4 , ОСОБА_4 треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстрації,- задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видано 05.12.2019 року Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом ДРАЦ ГТУЮ у Дніпропетровській області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) такими що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

3. Стягнути із ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан