22-ц/804/2148/21

Номер провадження 22-ц/804/2148/21
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

13 жовтня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 червня 2021 року, у складі суду Шевченко О.А., у цивільній справі про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

13 листопада 2019 року позивачка ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки, ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді будинку АДРЕСА_1 . Позивачка є його єдиною спадкоємицею першої черги. За життя її чоловік разом з матір`ю ОСОБА_7 , сестрою ОСОБА_8 та її донькою, відповідачкою ОСОБА_9 , проживав у дерево набивному будинку з зовнішніми розмірами 4,45х6 метрів, який належав батьку її померлого чоловіка.

У 1962 році її чоловік побудував поруч з вказаною спорудою двоквартирний шлакоблочний будинок. Ні матір, ні сестра не допомагали в будівництві будинку, так як знаходились на утриманні її чоловіка. У вказаному будинку ОСОБА_6 проживав до смерті, однак не вводив будинок в експлуатацію, оскільки вважав, що це питання можна буде вирішити в будь-який момент.

19.03.1987 року спеціалістом БТІ м.Маріуполя було складено акт обстеження будинку АДРЕСА_1 на предмет встановлення права володіння вказаним домоволодінням ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , який чоловік не підписував та взагалі йому не було про це відомо.

На підставі зазначеного акту обстеження рішенням Жовтневої районної ради м.Маріуполя від 06.07.1988 року видане свідоцтво про право власності на зазначений будинок на ім`я ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10

26.09.2013 року за заявою ОСОБА_6 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000145 були внесені відомості про порушення кримінального провадження за ознаками ч.1 ст.358 КК України.

Однак, не зважаючи на вказане відповідачка ОСОБА_3 здійснила відчуження частини зазначеного будинку на користь ОСОБА_11 на підставі договору дарування.

Позивачка вважає, що договір відповідачкою було укладено з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за скоєння злочину, оскільки в рамках кримінального провадження подано цивільний позов про визнання за позивачкою права власності на ціле домоволодіння.

Позивачка просила визнати недійсним договір дарування 27/50 частки домоволодіння АДРЕСА_1 від 22.09.2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що правочин вчинений відповідачами є таким, що укладений з порушенням норм діючого законодавства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з даним рішенням, позивачка ОСОБА_12 подала апеляційну скаргу, підписану представником ОСОБА_2 , в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірний договір укладений відповідачкою з метою приховування частки домоволодіння від повернення її власнику.

Вказаний висновок ґрунтується на тому, що договір дарування укладено відповідачами після відкриття кримінального провадження по заяві її чоловіка про скоєння злочину до правоохоронних органів та здійснення досудового слідства щодо ОСОБА_3 , а також після її звернення з цивільним позовом в межах даного кримінального провадження, про визнання за нею права власності на все домоволодіння.

Судом першої інстанції не звернуто уваги на докази, які свідчать про фіктивність правочину, а саме, свідоме невиконання зобов`язань по укладеному договору у вигляді не передання ОСОБА_4 подарованої частки домоволодіння. Обдарований не проживає у вказаному домоволодінні, він має інше житло.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , відповідачка ОСОБА_3 в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, підтвердженням вказаного є рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, отримані сторонами особисто, а представник за довіреністю: 27.09.2021, 29.09.2021, та 30.09.2021 року, причина неявки суду не повідомлена.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Позивачка ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_6 , згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 15 липня 1995 року Жовтневого відділу реєстрації актів громадянського стану м.Маріуполя, актовий запис №404.(а.с.8)

Згідно довідки Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 15.02.2019 року №0312-1575, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .(а.с.9)

Як вбачається з повідомлення першого заступника керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1 Марченко О. від 12.12.2018 року №104-8320-13, 26.09.2013 року відомості за зверненням ОСОБА_6 за фактом підробки працівниками БТІ м.Маріуполя акту обстеження буд. АДРЕСА_1 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000145 з попередньою правовою кваліфікацією ч.1 ст.358 КК України. Досудове розслідування триває.

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно №29486077 на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , власником 27/50 частин будинку на підставі договору дарування від 22.09.2017 року є ОСОБА_4 (а.с.22)

Як вбачається з домової книги громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 та акту №347 про фактичне місце проживання КСН «Правий берег» від 04.10.2019 року, ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрована по АДРЕСА_2 .(а.с.70, 72)

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до приписів ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна в власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Виходячи зі змісту статті 203 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Тобто правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В правових позиціях, що викладені у постановах від 10 червня 2015 року у справах № 6-301цс15 та № 6-449цс15, Верховний Суд України зазначив, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Співвласник, згідно ст.362 ЦК України, має переважне право перед іншими особами тільки у разі продажу частки у праві спільної часткової власності, проте в даному випадку укладено договір дарування, а як наслідок відсутні підстави для визнання його недійсним з огляду на положення ст.ст.203, 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року № 6-1873цс16.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів того, що правочини вчинені відповідачами з порушенням норм діючого законодавства та при їх укладенні сторонами не дотримано вимог, встановлених у статтях 203, 215, 234 ЦК України, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 13, 81 ЦПК України.

Позивачка не довела, що рішення про державну реєстрацію права власності від 09.02.2010 року відповідачки ОСОБА_3 на ? частину будинку АДРЕСА_1 , яке у неї виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05.02.2010 року, скасоване.

Посилання позивачки на наявність кримінального провадження, порушеного з вище вказаних підстав, не є належним та переконливим доказом того, що відповідачка ОСОБА_3 на час укладення договору дарування не була власницею ? частини будинку АДРЕСА_1 та не мала права ним розпорядитися на власний розсуд.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вказаних обставин доводи позивача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції, позивачем не надано.

Висновки у даній справі колегією суддів зроблені з урахуванням позиції Верховного Суду висловлені в постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 18 жовтня 2021 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: С.А. Зайцева

О.М. Пономарьова