П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 жовтня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В.,

з участю секретаря Микуляк Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09 квітня 2021 року (у складі судді Іванова А.П.) за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення,-

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернувся до суду з позовом у листопаді 2020 р.

Просив виселити ОСОБА_1 , яка зареєстрована та/або проживає у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям із реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації.

На обґрунтування указав, що 04.11.2016 р. Банком у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримано у власність квартиру загальною площею 54,10 кв. м, житловою площею 28,40 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 27.06.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойкою Н.М. і зареєстрованому в державному реєстрі під № 1351.

Після отримання права власності на вказану квартиру, Банк намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення указаної дії стала реєстрація у цьому житлі відповідача. Остання підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення зі спірної квартири, оскільки Банк є власником квартири, а власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 09 квітня 2021 р. у задоволенні позову відмовлено.

Банк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання розподілу судових витрат. Доводить про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-суд першої інстанції не звернув уваги на те, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в справі № 807/575/17 від 13 листопада 2019 р. постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.12.2017 р. і постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2018 р., якими було задоволено позов ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Н.М., третя особа - Банк, про визнання протиправними дії, скасування рішення і запису, скасовано, а провадження у справі закрито;

-судом не наведено необхідності у наданні іншого житлового приміщення відповідачу.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Суд першої інстанції виходив із того, що 27 червня 2007 р. між сторонами було підписано кредитний договір № МКВ70А00000210, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 35000 дол. США.

Із метою забезпечення виконання умов цього договору 28.06.2007 р. між сторонам було підписано договір іпотеки про передачу в іпотеку квартири, розташованої у АДРЕСА_1 .

При цьому із наявного в матеріалах справи свідоцтва про право власності від 28.02.2003 р. №36, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради видно, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності відповідачці та члену її сім`ї - ОСОБА_2 . Право приватної спільної сумісної власності вказаних осіб підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6702624 від 10.03.2005 р.

Указане виключає придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок кредитних коштів,наданих Банком, а відтак вимога останнього про виселення відповідача без надання їй іншого житла є такою, що не ґрунтується на вимогах Закону.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, із таких мотивів.

Із матеріалів справи видно, що Банк є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.11.2016 р. (а.с.3-4).

Хоча ОСОБА_1 і оскаржувала рішення, на підставі яких до Банку перейшло право власності на спірну квартиру, і рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій позов був задоволений (а.с.51-56, 57-61),постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в справі № 807/575/17 від 13 листопада 2019 р. ці рішення були скасовані, а провадження у справі закрито.

Банк рекомендованим листом надіслав ОСОБА_1 вимогу про укладення договору оренди квартири, а вразі відмови Банк буде вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав щодо стягнення плати за користування чужим майном, а також збитків. У разі недосягнення згоди щодо оренди майна Банк буде вимагати від позичальника разом із усіма членами сім`ї та іншими мешканцями протягом 30 днів із моменту отримання цієї вимоги добровільно звільнити житлове приміщення із одночасним зняттям із реєстраційного обліку (а.с.5,6).

Довід Банку про те, що судом не наведено необхідності у наданні іншого житлового приміщення відповідачу, спростовується наступним.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону № 898-IV передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР.

За загальним правилом, визначеним частиною другою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення.

Прикінцевими положеннями Закону № 898-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у новій редакції, та в частині другій цієї статті як виключення спростовано вищезазначене загальне правило для громадян, яких виселяють при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК УРСР.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Верховний Суд України у своїх постановах від 21 жовтня 2015 року (провадження № 6-1484цс15) та 22 червня 2016 року (провадження № 6-197цс16) висловив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного Суду висловила намір відступити від вищезазначеного правового висновку і не застосовувати статтю 40 Закону № 898-IV та статтю 109 ЖК УРСР до правовідносин, в яких власник житла, що придбав його при зверненні стягнення на предмет іпотеки, звертається з позовом про виселення колишнього власника житла та його сім`ї. Оскільки на думку колегії суддів, правозастосування норм національного законодавства у такий спосіб порушує права власника житла, що купив його при зверненні стягнення на предмет іпотеки.

Щодо порушення прав власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що статтю 109 ЖК УРСР викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом.

Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Указані правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2019 р. справа № 643/18788/15-ц.

Із матеріалів справи вбачається, що 27.06.2007 р. між Банком і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № MKB7GA00000210, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 35 000 доларів США.

Із метою забезпечення виконання умов указаного договору 28.06.2007 р. було укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку було передано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Указана квартира набута відповідачем у власність на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності від 28.02.2003 р., рішення про реєстрацію права власності прийняте 10.03.2005 р. (а.с.66,67,68).

Тобто, квартира, яка забезпечила виконання умов кредитного договору № MKB7GA00000210 від 27.06.2007 р., була придбана не за кредитні кошти, і Банк це не заперечує.

Банк набув право власності на спірну квартиру на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.11.2016 р.

На момент реєстрації за собою права власності на квартиру Банк знав, що в ньому зареєстрована відповідач та проживає разом із членами своєї сім`ї.

Відтак, Банк мав оцінити ризики та обмеження, пов`язані з реєстрацією за собою права власності на таку квартиру.

Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону № 898-IV, є передбачуваними.

Із урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2019 р. у справі № 643/18788/15-ц дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР.

У спірних правовідносинах суд не мав наводити необхідність у наданні іншого житлового приміщення відповідачу, суд в першу чергу мав установити чи придбане житло, що передано в іпотеку за кредитні кошти, чи ні, встановивши, що передане в іпотеку майно придбане не за кредитні кошти, суд правомірно відмовив Банку в задоволенні позовних вимог Банку.

Довід апеляційної скарги про скасування касаційною інстанцією рішень першої та апеляційної інстанцій, якими було скасовано рішення про державну реєстрацію, індексний номер 32321818 від 10 листопада 2016 р. про реєстрацію права власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за Банком і запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 17387546, учиненого приватним нотаріусом Стойкою Н.М., про реєстрацію права власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за Банком, узятий апеляційним судом до уваги, однак такий довід підстав для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення позовних вимог Банку не дає.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив таке з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09 квітня 2021 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 13 жовтня 2021 р.

Судді: