Дата документу 12.10.2021 Справа № 336/4826/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2715/21 Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В.
Є.У.№ 336/4826/20 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом органу опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради та Запорізький міський центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів,

за апеляційною скаргою органу опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 звернувся до районного суду з позовом до ОСОБА_2 про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів.

Просили відібрати малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у матері ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав та передати дитину районній адміністрації як органу опіки та піклування для подальшого влаштування; стягнути з ОСОБА_2 на користь особи чи дитячого закладу, у разі влаштування до нього дитини, аліменти на утримання дитини у розмірі по 1/4 частини від заробітку (доходу) матері, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення ним повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачка разом із сином тимчасово перебували у КЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Затишна домівка», оскільки вимушені були залишити місце свого проживання через агресивну поведінку членів їх родини та створення нестерпних умов для проживання дитини. Під час перебування у закладі відповідачка до виконання своїх батьківських обов`язків ставилася неналежним чином, не допомагала дитині у виконанні домашнього завдання, не дотримувалася режиму та правил перебування у центрі, з дитиною інколи поводилася агресивно і малолітній зачинявся в кімнаті або туалеті, ховаючись від матері. 21.03.2020 ОСОБА_2 побила свого малолітнього сина в присутності отримувачів соціальних послуг Центру, поліція вилучила дитину та передала її до КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей».

Посилаючись на те, що станом на червень 2020 року відповідачка не надала службі у справах дітей документів про своє працевлаштування і оренду житла, орган опіки просив про задоволення позову.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не прийняв до уваги інформацію КЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Затишна домівка» ЗМР від 02.06.2020 №01-22/254, Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 22.07.2020 та акт обстеження умов проживання дитини від 07.04.2021 , у зв`язку з чим прийшов до помилкових висновків.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1077, виданим 06 вересня 2011 року Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції України. Відомості про батька внесені відповідно частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України (зі слів матері).

У відділі по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради вказана дитина перебуває на обліку з 17.02.2020 року, як такий, що опинився у складних життєвих обставинах.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

31.01.2020 по вказаній адресі було проведено обстеження умов проживання з метою з`ясування ситуації в родині. Відповідно до акту умови проживання незадовільні.

31.01.2020 відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради стало відомо, що ОСОБА_2 разом із малолітнім сином тимчасово перебуває у КЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Затишна домівка» ЗМР.

21.03.2020 малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було доставлено до Комунального закладу «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» по акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 21.03.2020.

За інформацією КЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Затишна домівка» ЗМР від 02.06.2020 № 01-22/254 під час перебування у закладі відповідачки з 31.01.2020 по 23.03.2020 ОСОБА_2 отримувала психологічні та юридичні консультації, забезпечувалася харчуванням та гуманітарною допомогою (одяг, взуття та ін.). До виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 ставилася не належним чином, не допомагала дитині у виконанні домашнього завдання, не дотримувалася режиму дня та правил перебування у центрі. З дитиною, ОСОБА_3 , 2011 р.н. інколи поводила себе агресивно і малолітній зачинявся в кімнаті або туалеті, ховаючись від матері. 21.03.2020 ОСОБА_2 побила свого малолітнього сина в присутності отримувачів соціальних послуг Центру та фахівця із соціальної роботи, вчинила бійку з іншою отримувачкою соціальних послуг Центру. Поліція, яка прибула на виклик, вилучила дитину.

27.08.2020 районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському району затверджено висновок про відібрання неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без позбавлення батьківських прав.

Згідно довідки від 24.02.2021, виданої Управлінням соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району, ОСОБА_2 перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Шевченківського району та отримає компенсацію по догляду за громадянином похилого віку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність достатньої кількості належних, допустимих та достовірних доказів, оцінка яких кожного окремо та у їх сукупності вказувала б на наявність беззаперечних підстав для висновку про доцільність відібрання дитини від його матері з підстав того, що подальше перебування дитини разом з матір`ю дійсно суперечить інтересам малолітнього.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

Так, із системного аналізу зазначених норм права слідує, що як позбавлення батьківських прав, так і відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідач на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має місце проживання, отримує державну допомогу по догляду за інвалідом, має бажання спілкування з сином та брати участь у його вихованні.

Доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, жорстокого поводження з дитиною, експлуатації дитини, примушення її до жебракування та бродяжництва матеріали справи не містять.

Із дослідженого у суді апеляційної інстанції листа КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» від 24.09.2021 №01-14/199 відомо, що відповідачка відвідувала свого сина, який перебуває у закладі з 21.03.2020, 15 разів, востаннє 20.09.2021. Приносила солодощі, фрукти, цікавилася життям дитини, зверталася до адміністрації про повернення дитини додому.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Агресивна поведінка ОСОБА_5 , вживання ним ненормативної лексики не є достатньою підставою для відібрання дитини від матері, яка бажає приймати участь у її вихованні.

Скрутні сімейні обставини, в яких опинилася відповідачка, не є достатньою підставою для розлучення матері з дитиною.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо усунення перешкод у вихованні дитини.

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу органу опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському районузалишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська