Справа пр. № 2/756/1731/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участі секретаря судового засідання - Шлапака Р.О.,

учасники справи:

представник позивача - Кузьменко М.М. ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянувши у загальному позовному провадженні в відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року позивач Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Свої позовні вимоги Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є батьками малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як стверджував позивач, відповідачі у справі зловживають спиртними напоями, мати неодноразово забирала зі школи доньку, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння.

Також Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація зазначила, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не піклуються про здоров`я доньки та не забезпечують її медичним лікуванням, не виявляють турботу про малолітню ОСОБА_5 , не створили умови для її проживання і розвитку, не забезпечують дитину всім необхідним для нормального розвитку відповідно до її віку, не спілкуються у достатній мірі з донькою, не стежать за її зовнішнім виглядом та не дотримуються санітарно-гігієнічним норм.

Працівники служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації спільно з співробітниками поліції вилучили з сім`ї малолітню ОСОБА_5 , після чого її було влаштовано в інфекційне відділення Київської міської дитячої клінічної лікарні № 1. Батьків дитини було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП.

Після цього дитину було влаштовано у сім`ю її дядька ОСОБА_4 .

Позивач вказував на те, що за час перебування доньки у ОСОБА_4 відповідачі не цікавилися нею, не надавали кошти на її утримання.

Отже, на думку позивача Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому позивач просив суд позбавити їх батьківських прав відносно їх доньки ОСОБА_5 та стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь особи, в сім`ї якої проживає дитина, - ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідачів щомісячно.

Відповідачі відзиви на позовну заяву Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації до суду не подали.

Третя особа пояснення щодо позову Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації до суду не подала.

Представник позивача, який також є представником третьої особи, у судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому просив суд задовольнити позов свого довірителя.

Відповідачі у судовому засіданні проти позову заперечували, зазначили, що у них скрутне матеріальне становище, відповідач ОСОБА_3 тривалий час не могла офіційно працевлаштуватись, у зв`язку з фінансовою скрутою, не могли у повній мірі забезпечити доньку всім необхідним. ОСОБА_3 у судовому засіданні запевнила, що вона та її чоловік спиртними напоями не зловживають, відповідач офіційно працевлаштувалась, разом з чоловіком придбали доньці ноутбук, який буде потрібний їй у випадку дистанційного навчання у школі, а також обладнали їй місце для навчання та відпочинку. ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вказували на те, що третя особа ОСОБА_4 не допускає їх доньки, обмежує їх у спілкуванні з нею. Відповідачі стверджували, що мають намір змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, а тому категорично заперечували проти позбавлення їх батьківських прав стосовно малолітньої ОСОБА_5 .

Третя особа ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначив, що дитина мешкає у його сім`ї, де почувається добре, батьки дитини не цікавляться нею та не надають їй утримання, а тому просив суд позбавити відповідачів їх батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_5 .

Суд, заслухавши вступні слова учасників справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку.

Судом з`ясовано, ІНФОРМАЦІЯ_2 в ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_5 . Батьком дитини є ОСОБА_2 (а. с. 13).

Місце проживання дитини зареєстроване разом з батьками у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 14).

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини (ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Ч. 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 18, ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За приписами ч. ч. 1-3 ст. 150 СК України, які кореспондуються з положеннями абз. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України).

Ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків (постанови Верховного Суду від 26 березня 2018 року у справі № 756/1696/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 758/727/16-ц, від 17 травня 2018 року у справі № 205/8321/16-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 569/5825/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17).

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України).

Ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як батькам малолітньої ОСОБА_5 , в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України).

Поняття "ухилення від виконання батьківських обов`язків" є "оціночним" і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів.

Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як "ухилення від виконання батьківських обов`язків" не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.

Між тим Верховний Суд вказав на те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У силу ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори" від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Європейський суд з прав людини у справі "Савіни проти України" зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення ст. 8 Конвенції, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в п. 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (п. 50 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хант проти України").

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні у справі "Мамчур проти України" Європейський суду з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Савіни проти України").

У рішенні "Хант проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Так, суд констатував, що факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17).

У ході розгляду справи відповідачі категорично заперечували проти позбавлення їх батьківських прав стосовно малолітньої ОСОБА_5 , стверджували, що вони бажають спілкуватися з дитиною та приймати участь у її житті.

Згідно з повідомленнями зі школи І-ІІІ ступенів № 8 Оболонського району м. Києва мати дитини супроводжувала дитину і забирали її зі школи у стані алкогольного сп`яніння, 07 та 08 вересня 2020 року дитина без поважних причини двічі не з`явилась до школи, 11 грудня 2018 року батьки не оплатили вартість обіду доньки у групі продовженого дня. Також батьки дитини не приділяють належної уваги навчанню дитини.

У 2019-2020 роках служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації неодноразово обстежувала умови проживання малолітньої ОСОБА_5 . У результаті обстежень було встановлено, що у квартирі багато зайвих речей, неприємний запах, брудно, дитяче ліжко не відповідає віку дитини, у неї відсутній письмовий стіл, у холодильнику не завжди була достатня кількість продуктів харчування (а. с. 36-44).

В акті обстеження умов проживання малолітньої ОСОБА_5 28 квітня 2021 року зазначено, що квартира АДРЕСА_1 у незадовільному стані, потребує ремонту, у ній не прибрано, стоїть неприємний запах, дивани, які знаходяться житлі, не придатні до використання.

Водночас суд звертає увагу на те, що такі житлові умови зумовлені скрутним матеріальним становищем, в якому опинились відповідачі. У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснила, що вона намагається виправити цю ситуацію, офіційно працевлаштувалась, разом з ОСОБА_2 вони придбали доньці ноутбук, який буде потрібний їй у випадку дистанційного навчання у школі, а також обладнали їй місце для навчання та відпочинку. ОСОБА_3 надала докази на підтвердження указаних обставин, які суд не бере до уваги, позаяк вони подані з порушенням приписів ч. ч. 8, 9 ст. 83 ЦПК України.

При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька (матері) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17).

Позивачем у справі не спростовано з покликанням на належні, допустимі та достовірні докази доводи відповідачів, що вони не можуть повноцінно зустрічатись та спілкуватись з малолітньою ОСОБА_5 , позаяк особа, в сім`ї якої на сьогодні проживає дитина, чинить їм перешкоди у спілкуванні з нею.

При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька (матері) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17).

У цій справі відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 бажають спілкуватися і приймати участь у вихованні їхньої доньки ОСОБА_5 , а позивачем не доведено, що відповідачі у справі повністю ухились від виконання своїх обов`язків та неможливість зміни їхнього ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків стосовно малолітньої ОСОБА_5 без позбавлення їх батьківських прав.

За приписами ч. 4, ч. 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно з ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад.

У висновку Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 12 жовтня 2020 року № 104-9518 зазначено про доцільність позбавлення батьків малолітьної ОСОБА_5 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 батьківських прав відносно їх доньки (а. с. 64-65).

При цьому у висновку відсутнє посилання на докази, якими обґрунтовуються викладені у ньому обставини, зокрема на докази, що відповідачі зловживають спиртними напоями (документи, які свідчать про перебування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на обліку у лікаря нарколога або інші докази, які б достовірно засвідчували факти перебування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у стані алкогольного сп`яніння), на докази, які б засвідчували, що відповідачі не цікавилися дитиною за час її перебування у сім`ї ОСОБА_6 за умови відсутності у них перешкод у спілкуванні з донькою). Крім цього, у висновку Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 12 жовтня 2020 року № 104-9518 жодним чином не обґрунтовано необхідність застосування до батьків малолітньої ОСОБА_5 крайнього заходу впливу яким є позбавлення батьківських прав.

З огляду на те, що висновок Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 12 жовтня 2020 року № 104-9518 про доцільність позбавлення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 батьківських прав відносно їх доньки ОСОБА_5 є недостатньо аргументованим, суд не погоджується з ним.

Зважаючи на наведені вище обставини, ураховуючи бажання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відновити повноцінне спілкування з донькою, виходячи з того, що позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого позивач не довів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідачів батьківських прав стосовно малолітньої ОСОБА_5 .

Поряд з цим суд вважає за необхідне попередити відповідачів про необхідність змінити ставлення до виховання дитини малолітньої ОСОБА_5 , поклавши на орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації контроль за виконанням ОСОБА_2 і ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків.

У зв`язку з відсутністю підстав для позбавлення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 батьківських справ суд відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України відмовляє у задоволенні позову і в частині стягнення з відповідачів аліментів на утримання доньки.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук