Справа № 323/611/21
01.10.2021 м. Оріхів
Оріхівський районний суд Запорізької області у складі
головуючого - судді Мінаєва М.М.,
секретаря - Тахтаул А.Л.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання права власності на земельну ділянку,
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що спірна земельна ділянка знаходиться під жилим будинком за адресою АДРЕСА_1 , Ѕ частку якого позивач купив у ОСОБА_2 за Договором купівлі-продажу від 01.10.2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області Студенцовим О.В. (реєстр. № 2414). Однак при укладенні вказаного договору відповідач, як продавець, приховала від нотаріуса та позивача, як покупця, що земельна ділянка під цим будинком знаходиться у її приватній власності. Це призвело до того, що у вказано договорі купівлі-продажу статус спірної земельної ділянки був зазначений як такої, що знаходиться в розпорядженні Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області. Як наслідок, позивач вважає, що порушено його право на набуття у власність земельної ділянки, на якій знаходиться придбане ним нерухоме майно.
Ухвалою від 19.03.2021 року, провадження у справі було відкрито, а її розгляд визначений в порядку загального позовного провадження, учасникам справи був наданий час для подання письмових заяв по суті спору.
В підготовче судове засідання учасники справи не з`явились. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили, письмових заяв по суті спору чи з процесуальних питань не надали.
Ухвалою від 13.08.2021 року підготовче провадження у справі було закрите, а справу призначено до судового розгляду.
В судове засідання з розгляду справи по суті представник позивача не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі. Третя особа не з`явилась без повідомлення причин.
Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання двічі не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзиву на позов не надала, письмових заяв по суті спору та з процесуальних питань не подала, що відповідно до ст. 280 ЦПК України в сукупностіє підставою для заочного розгляду справи, про що 01.10.2021 року була постановлена ухвала суду.
Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши відповідні норми матеріального права, суд приходить до такого.
Як випливає з матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення вказаного договору купівлі-продажу, копія якої була за клопотанням представника позивача витребувана судом від приватного нотаріуса Студенцова О.В., такі відомості до договору дійсно були внесені на підставі довідок Держкомзему у Оріхівськму районі Запорізької області від 21.08.2010 року № 2119 та від 26.08.2010 № 2149 відповідно.
Таким чином, станом на час укладення вказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна спірна земельна ділянка вже знаходилась у приватній власності відповідача.
Причини неповідомлення відповідачем відомостей про перебування спірної земельної ділянки у власності суду встановити не вдалось, однак в будь-якому випадку вони не мають юридичного значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у права людини.
Принцип верховенства права закріплено й у статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у якій зазначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством.
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Земельні ділянки є об`єктами права приватної власності (пункт 1 статті 13 Закону № 697-ХІІ). Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (стаття 79 ЗК України 2001 року).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 81 ЗК України (в редакції станом на 01.10.2010) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі , зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.
Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції станом на 01.10.2010) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції станом на 01.10.2010), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них.
Крім того, Велика палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 звернула увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Відтак, укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку.
Суд також враховує, що відповідно до частини першої статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Передання майна полягає у переході його з володіння однієї особи (яка втрачає володіння) до іншої (яка його набуває).
Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Близькі за змістом висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95, 96), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29).
Відповідно до частини третьої статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.
Отже, одночасно з набуттям особою у володіння нерухомого майна шляхом державної реєстрації за нею права власності така особа за наявності правових підстав набуває право власності на таке майно.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Таким чином, оскільки в момент державної реєстрації права власності позивача на придбане ним нерухоме майно у нього виникло й право власності на земельну ділянку, на якій це майно розташоване, але позивач не має правовстановлюючих документів на підтвердження цього факту, і іншого, ніж судовий, порядку підтвердження права власності в даному випадку закон не передбачає, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 2, 7, 10, 81, 82, 84, 19, 141, 176, 263-265, 280, 281 Цивільного процесуального України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання права власності на земельну ділянку, - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн.
Повний текст рішення складений 11.10.2021.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду безпосередньо або через Оріхівський районний суд Запорізької області. У цьому разі 30-денний строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області М.М. Мінаєв