Справа №490/3267/17
Провадження № 22-ц/812/1875/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 жовтня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану його представником

адвокатом Гайдаржий Андрієм Валерійовичем

на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 червня 2021 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Гуденко О.А., дата складання повного тексту незазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 26 червня 2015 року ОСОБА_1 позичив у нього у борг гроші у сумі 2000 доларів США та зобов`язався повернути їх до 01 січня 2016 року, що підтверджується розпискою. Проте борг у визначений строк не повернув, на його прохання про добровільне повернення боргу не відповів.

У зв`язку з тим, що відповідач не бажає у добровільному порядку врегулювати спір мирним шляхом він вимушений звернутися до суду.

На момент подачі заяви, згідно курсу НБУ Україна (100 доларів - 2702 гривень), сума 2000 доларів США становить 54 040 гривні 00 копійок.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити борг з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму боргу у розмірі 2000 доларів США, що складає еквівалент за курсом НБУ - 54 040 грн. 00 коп., з врахуванням індексу інфляції в сумі 7835 грн.80 коп. та 3% річних в сумі 2034 грн.27 коп.

Заочним рішенням Центральним районним судом м. Миколаєва від 28 лютого 2018 року, з урахування ухвали про виправлення описки від 11 червня 2018 року, позовні вимоги задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у сумі 54040 грн., 3% річних у сумі 2024 грн. 37 коп. та втрати від інфляції у сумі 7835 грн.80 коп.Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У лютому 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гайдаржий А.В. звернувся до суду із заявою про перегляд вищезазначеного заочного рішення.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2021 року заочне рішення того ж суду від 28 лютого 2018 року скасовано і призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

13 травня 2021 року на адресу суді від позивача надійшли уточнення позовних вимог.

16 червня 2021 року позивач знову уточнив позовні вимоги, в яких остаточно просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь суму боргу в розмірі 36534 грн. 93 коп., три відсотки річних в сумі 8731 грн. 20 коп. та судовий збір.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 36 534 грн. 93 коп., 3% річних у сумі 8731 грн.20 коп. та 640 грн. 00 коп. судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості заявлених позовних вимог, часткового виконання відповідачем зобов`язання перед позивачем на підставі заочного рішення суду.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, в частині стягнення 3% річних, відповідач діючи через свого представника, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції в цій частині змінити та у задоволенні позову про стягнення 3% річних відмовити.

Так, зокрема вказував, що уточнивши позовні вимоги, позивач збільшив свої вимоги в частині стягнення 3% річних, проте не надав суду розрахунок вказаної суми, а відтак не можливо перевірити обґрунтованість цих вимог.

Крім того, посилався на те, що відповідач подав до суду заяву про застосування позовної давності до вимог про стягнення 3% річних за період з 13 квітня 2017 року по 08 червня 2018 року, яка судом не була врахована.

Посилаючись на практику Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц, просив суд апеляційної інстанції про застосування позовної давності до вказаних вище вимог.

Правом на подачу відзиву ОСОБА_2 не скористався.

Про розгляд справи апеляційним судом учасники справи повідомленні належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 26 червня 2015 року між позивачем та відповідачем був укладений у простій письмовій формі договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 2000 доларів США, які останній зобов`язався повернути в строк до 01 січня 2016 року (а.с.6).

Отже, зазначена розписка, є документом, що підтверджує боргове зобов`язання позичальника, містить умови отримання позичальником у борг грошових коштів та зобов`язання з їх повернення.

28 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 із письмовою вимогою про повернення отриманих в борг грошових коштів, яку останні отримав 05 грудня 2016 року (а.с. 5), проте будь - якої відповіді на таку не отримав.

Звертаючись до суду з позовом у квітні 2017 року ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму боргу у розмірі 2000 доларів США, що складає еквівалент за курсом НБУ - 54 040 грн. 00 коп., з врахуванням індексу інфляції в сумі 7835 грн.80 коп. та 3% річних в сумі 2034 грн.27 коп.

Рішенням Центрального районного суду від 28 лютого 2018 року, з урахування ухвали того ж суду від 11 червня 2018 року, позов задоволено, та стягнуто з відповідача всього 63910 грн.07 коп.

Згідно відповіді на адвокатський запит від 24 травня 2021 року №27904 Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південне міжрегіональне управління Міністерства Юстиції (м.Одеса) сума стягнутих та перерахованих коштів в рахунок погашення боргу в порядку виконання вказаного вище заочного рішення становить 17255 грн. 07 грн. і таке сторонами не заперечується.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2021 року за заявою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Гайдаржий А.В. вищевказане судове рішення скасовано і призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Остаточно уточнивши позовні вимоги та врахувавши сплачені відповідачем на виконання заочного рішення Центрального районного суду м Миколаєва від 28 лютого 2018 року, грошові кошти, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу в розмірі 36534 грн. 93 коп. та три відсотки річних в сумі 8731 грн.20 коп.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вказав, що відповідач в порядку виконання заочного рішення суду частково виконав зобов`язань, узятих на себе за договором, у зв`язку з чим з нього необхідно стягнути на користь позивача заборгованості за договором в сумі 36 534 грн.93 коп. та три відсотки річних в сумі 8731 грн. 20 коп. на день ухвалення рішення.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується з огляду на наступні обставини.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором позики, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши докази, надані учасниками справи, надавши їм оцінку, суд першої інстанцій встановив, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, умови якого відповідач не виконував, у зв`язку із чим виникла заборгованість у розмірі 36534 грн. 93 коп.

При таких обставинах суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_4 про стягнення основного боргу за договором позики та 3% річних.

Законність та обґрунтованість судового рішення в частині задоволення позову про стягнення основної суми боргу в апеляційному порядку не перевіряється, оскільки сторонами рішення суду в цій частині не оскаржується.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Саме із такої формули виходив позивач наводячи розрахунок 3% річних у позовній заяві та уточнених позовних заявах.

Стягуючи з відповідача три проценти річних від простроченої суми боргу ,суд врахував наведені позивачем відповідні розрахунки, які відповідачем не спростовані. Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Щодо посилань апеляційної скарги про необхідність застосування до вимог про стягнення 3% річних за період з 13 квітня 2017 року по 08 червня 2018 року позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Згідно з пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції. Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц.

В матеріалах справи наявні докази про належне повідомлення відповідача про дату розгляду вказаної справи.

Так, у лютому 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Гайдарджий А.В. звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення, проте вимог щодо застосовування позовної давності вказана заява не містить.

Ухвалою суду першої інстанції 31 березня 2021року вказану заяву ОСОБА_1 задоволено, судове рішення скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на 17 червня 2021 року та встановлено відповідачеві 30-тиденний строк з дня подачі до суду відзиву на позовну заяву ( а.с.96).

07 травня 2021 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Гайдарджий А.В. надійшов відзив на позовну заяву, який також не містить жодних посилань на застосування позовної давності при вирішені судом спору.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що відповідачу, який звернувся з досліджуваною апеляційною скаргою, було достеменно відомо про звернення позивача до нього з відповідним позовом. Втім, реалізуючи на власний розсуд належні йому процесуальні права за наявності адвоката, він не скористався правом заявити про застосування до спірних правовідносин правил про позовну давність ані у заяві про перегляд заочного рішення у суді першої інстанції, ані у відзиві на позовом.

Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), у якому зазначено, що якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Подана ж представником відповідача заява про застосування позовної давності до вимог про стягнення 3% річних надійшла до суду 24 червня 2021 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції судового рішення, а тому не могла бути врахована при винесені рішення по суті спору.

Зважаючи на вищенаведене та обставини цієї справи, доводи апеляційної скарги в цій частині не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм матеріального права.

Посилання в апеляційній скарзі на можливість застосування судом апеляційної інстанції позовної давності, що на думку відповідача узгоджується із постановою Великої Палати Верховного суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14, колегія судів відхиляє, оскільки у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про можливість застосування судом апеляційної інстанції позовної давності так, як відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, що є підставою для вирішення апеляційним судом заяви про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

У справі, яка переглядається колегією суддів, відповідач та його представник були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи та приймали участь у такому розгляді, подаючи відзив на позовну заяву.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Гайдаржий Андрієм Валерійовичем залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2021 року.