ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання - Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на майно і поділ майна подружжя, стягнення витрат і за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, припинення права власності, стягнення грошових коштів та витрат, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на майно і поділ майна подружжя, стягнення витрат і за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, припинення права власності, стягнення грошових коштів та витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона з 20 серпня 2011 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

За час спільного мешкання і шлюбу вони за спільні кошти придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (житлова площа 18.2 кв. м., загальною площею 45.4 кв. м.), право власності на яку 27 січня 2015 року оформлене було на відповідача ОСОБА_1 .

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 травня 2012 року відповідач став власником (приватизував) однокімнатну квартиру № 52 корпусу АДРЕСА_3 , яку також було оформлено та зареєстровано на відповідача, тобто набуто останнім в період їх шлюбу.

Вказані квартири є їх спільною власністю, вони придбані на їх спільні кошти в період шлюбу і вони з чоловіком ними спільно користувалися.

Враховуючи вищевикладене, позивачка просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (сторін) квартиру АДРЕСА_1 та квартиру № 52 корпусу АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 та 1/2 квартири № 52 корпусу АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 та 1/2 квартири № 52 корпусу АДРЕСА_3 (а.с.3-6, 41-44).

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, припинення права власності, стягнення грошових коштів та витрат.

ОСОБА_1 у зустрічному позові частково визнав вимоги первісного позову, вказавши на те, що дійсно квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку 27 січня 2015 року оформлене було на нього є спільною з його дружиною, але її доля власності складає 1/4 частку, а не 1/2, оскільки його частина коштів при оплаті вартості вказаного житла була значно більшою (кошти йому подарувала мати), тому частка ОСОБА_2 є в цьому житлі не значною і він готовий виплатити їй грошову компенсацію; стосовно іншого житла: квартири № 52 корпусу АДРЕСА_3 , то на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 травня 2012 року відповідач став власником (приватизував) це житло, яке є лише його власністю і дісталося йому від матері, ОСОБА_2 немає ніякого відношення до вказаного житла.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з нього на користь позивача за первісним позовом компенсацію за квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ним право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; припинити за ОСОБА_2 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 (а.с.72-76).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на майно і поділ майна подружжя - задоволено частково.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

В порядку розподілу вказаного нерухомого спільного майна цього подружжя визнано за:

1) ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

2) ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на майно і поділ майна подружжя - відмовлено.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, припинення права власності, стягнення грошових коштів та витрат - відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат (а.с.222-226).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні первісних позовних вимогах відмовити, зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, рішення суду в частині вимог позивачки по квартирі АДРЕСА_4 не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 і відповідач ОСОБА_1 з 20 серпня 2011 року перебувають в зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

За час спільного мешкання і шлюбу вони за спільні кошти придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (житлова площа 18.2 кв. м., загальною площею 45.4 кв. м.), право власності на яку 27 січня 2015 року оформлене було на відповідача ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що придбана сторонами у період шлюбу спірна квартира є їх спільною сумісною власністю, тому її частки є рівними і за кожною із сторін слід визнати право власності на 1/2 частину вказаного майна.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Між сторонами виникли правовідносини з поділу майна подружжя, які регулюються нормами СК України і ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України - вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором.

Згідно роз`яснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст..60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у них на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 СК України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 СК України, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України, та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 статті 71 СК України).

За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Правила, визначені частиною п`ятою названої статті застосовуються, коли позивач висуває вимогу про виділення йому в натурі певного майна в порядку поділу, а відповідачу пропонує грошову компенсацію. У такому випадку позивач зобов`язаний попередньо внести грошові кошти на депозитний рахунок суду, які при задоволенні позову будуть виплачені відповідачу у якості грошової компенсації його частки у спільному майні.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про задоволення вимог первісного позивача в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 та розподілу вказаного нерухомого майна.

Суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки відповідач довільно самостійно визначив розмір часток власності сторін вказаного житла, без належної оцінки чи експертного дослідження виходячи з невідомого розрахунку. Крім того, повинна бути обов`язкова згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Грошової компенсації позивач чи відповідач на депозитний рахунок суду не вносили.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності, необґрунтованості, ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення судом першої інстанції, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Колегія суддів критично ставиться до доводів сторони відповідача про те, що більшість коштів на придбання цього житла надав саме він і частину коштів йому для цього подарувала мати (третя особа), оскільки належних доказів відповідач суду не надав, а сплати частини коштів за пай відповідача його матір`ю свідчить про внесення коштів саме замість нього, а не своїх чи в дарунок, тому ці кошти не можуть бути особистими коштами ОСОБА_1 , отриманими в період шлюбу.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: