Номер провадження: 22-ц/813/2918/21
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справи Одеського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді: Князюка О.В.

Суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

При секретарі судового засідання Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» Широкоборода Сергія Миколайовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд», треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Концерн «Військессетменеджмент», Міністерство оборони України, про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

До Приморського районного суду м. Одеси 22.10.2018 року звернувся ОСОБА_1 із позовом до Державного підприємства Міністерства оборони «Південьвійськбуд» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки при звільненні та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19.08.2015 року наказом № 71 о/с його було призначено на посаду тимчасово виконуючого обов`язки ТВО директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд».

31.12.2015 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади.

У день звільнення розрахунок з позивачем Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» проведений не був. Станом на момент звернення до суду заборгованість із заробітної плати позивача становить 18 331 грн. 55 коп.

Також позивач зазначив, що оскільки станом на момент подання позовної заяви, відповідачем не виплачені належні позивачу при звільненні суми заробітної плати, то необхідно застосувати вимоги ст. 117 КЗпП України, відповідно до яких загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати складає 125509,12 грн.

Крім того, позивач зазначив, що протиправною бездіяльністю відповідача йому завдано моральну шкоду.

У подальшому, позивачем були уточнені позовні вимоги, де він зазначив, що з відзиву на позовну заяву він дізнався, що його не було звільнено з Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд».

Відповідно до наказу Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 31 грудня 2015 року № 35-ДП ОСОБА_1 був відсторонений від виконання своїх посадових обов`язків відповідно до ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року по кримінальному провадженню № 1-кс/522/20085/15. Відповідно до цієї ухвали суду строк дії відсторонення від посади сплинув - 09.02.2018 року.

Строк відсторонення від посади продовжений не був, а тому позивач, після зміни запобіжного заходу з`явився до підприємства, проте до праці він допущений не був, про що був складений акт від 11.05.2016 року.

Такі дії відповідача він вважає незаконними, а тому враховуючи наведене позивач просив:

- стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 18 331,55 грн., яка складається з авансового звіту 11419,31 грн. та заробітної плати в розмірі 6912,24 грн.

- стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» на користь ОСОБА_1 109998,76 грн. середнього заробітку за весь час незаконного відсторонення від посади.

- стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» на користь ОСОБА_1 150 000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати.

Короткий зміст рішення першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2018 року позов ОСОБА_1 задоволено, постановлено:

стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» (Код ) на користь ОСОБА_1 (ІПН № НОМЕР_1 ) заборгованість в сумі 18 331,55 (Вісімнадцять тисяч триста тридцять одну гривню 55 копійок), яка складається з авансового звіту 11419,31 грн. та заробітної плати у розмірі 6912,24 грн;

стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» (Код ) на користь ОСОБА_1 (ІПН № НОМЕР_1 ) 109998,76 (Сто дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто вісім гривень 76 копійок) середній заробіток за за весь час вимушеного прогулу;

стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» (Код ) на користь ОСОБА_1 (ІПН № НОМЕР_1 ) 150 000,00 грн. (сто п`ятдесят тисяч гривень) моральної шкоди;

стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» (Код ) на користь ОСОБА_1 (ІПН № НОМЕР_1 ) 2250 (дві тисячі двісті п`ятдесят) гривень.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що роботодавець в особі ДП Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» із власної ініціативи без законних підстав відсторонив ОСОБА_1 від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, з огляду на що суд задовольнив позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачеві ОСОБА_1 протиправними діями відповідача були завдані немайнові втрати спричинених моральними стражданнями, які позначили негативні зміни у його житті, а саме: не виплата заробітної плати та безпідставний не допуск до праці позбавили засобів для існування його та його багатодітної родини, що спричинило порушення нормальних умов життя, постійні нервові стреси.

Вимоги та доводи апеляційної скарги

12 лютого 2019 року Державне підприємство Міністерство оборони України «Південьвійськбуд» було подано апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2018 року.

Відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його незаконним та ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апелянт вказує, що оскаржуване рішення підлягає безумовному скасуванню з огляду на наступне:

-справу розглянуто судом за відсутності відповідача, представник якого 21.12.2018 року в судовому засіданні присутнім не був у зв`язку з неповідомленням судом його про дату, час та місце розгляду справи;

-в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід;

-зі змісту позовної заяви від 28.10.2018 року та уточненої позовної заяви від 03.12.2018 року слідує, що позивачем заявлено різні правові вимоги, та в обґрунтування цих вимог наведені різні підстави;

-рішення суду першої інстанції прийнято за умов неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, не доведені належними та допустимими доказами, які суд визнав.

Крім того, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що суд першої інстанції помилково вважав доведений факт, що позивач 11.05.2016 року звертався до відповідача з бажанням приступити до роботи, проте допущений не був. В оскаржуваному рішенні суд посилається на акт, наданий позивачем, крім того, в матеріалах справи наявна копія листа опитування фізичної особи ОСОБА_2 та за її свідчень 11.05.2016 року ОСОБА_1 приходив до підприємства з метою приступити до роботи. Проте, апелянт вважає за необхідне зазначити, що інформація яка міститься у зазначених копіях документів не відповідає дійсності та спростовується копією Наказу ДМ МОУ «Південьвійськбуд» від 08.02.2016 року № 11, згідно якого ОСОБА_2 звільнена 15.02.2016 року за власним бажанням, з наказом ознайомлена належним чином.

Відповідно до наказу Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 31 грудня 2015 року № 35-ДП ОСОБА_1 був відсторонений від виконання своїх посадових обов`язків відповідно до Ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року по кримінальному провадженню № 1-кс/522/20085/15.

З огляду на зазначене, апелянт вважає, що ОСОБА_1 було відсторонено від тимчасового виконання обов`язків директора ДМ МОУ «Південьвійськбуд» з 31.12.2015 року, а наказ Міністра оборони України щодо відсторонення не містить визначальних строків, ОСОБА_1 не оскаржувався та є дійсним, проте суд першої інстанції на вказану обставину уваги не звернув, не дослідив її, та прийшов до помилкового висновку щодо протиправності відсторонення ОСОБА_1 .

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 з посади т.в.о. директора, то до невиплачених ОСОБА_1 коштів не можуть застосовуватися положення ч. 1 статті 47 КЗпП України.

Крім того відповідач зазначає, що згідно довідки ДП МОУ «Південьвійськбуд» станом на 01.11.2018 року по бухгалтерському обліку в оборотно-сальдовій відомості по рахунку 662 «Розрахунки за депонентами» за громадянином ОСОБА_1 числиться невиплачена заробітна плата, нарахована у 2015 році у розмірі 6912,24 грн.

Проте, жодного доказу задля отримання зазначених коштів ОСОБА_1 до ДП МОУ «Південьовійськбуд» не звертався, а відповідач був позбавлений реальної можливості перерахування зазначених коштів позивачу. Також жодних доказів як б підтверджували витрати ОСОБА_1 за авансовим звітом, в матеріалах справи відсутні, з огляду на що суд безпідставно задовольнив вимогу позивача щодо стягнення 11 419,31 грн за авансовим звітом.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди апелянт вказує що ані позивачем ані в рішенні суду не зазначено жодних міркувань щодо того. які критерії ним застосовані для визначення суми.

Також апелянт зазначає що позов пред`явлено до неналежного відповідача. В обґрунтування чого вказує, що згідно наказу т.в.о. виконуючого обов`язки Генерального директора Концерну «Військессетменеджемент» від 06.08.2015 року № 54-Ц прийнято ОСОБА_1 на основну посаду менеджера по роботі з підприємствами з 06.08.2015 року. З посадовим окладом 0,1 ставки згідно штатного розпису.

Таким чином відповідач вважає, що роботодавцем ОСОБА_1 є саме Концерн «Військессетменеджемент», власником якого є Міністерство оборони України.

Відповідно до наказу Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 14.08.2015 року № 27ДП у зв`язку із виробничою необхідністю та з метою забезпечення належного функціонування державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» тимчасове виконання обов`язків директора державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» покласти на менеджера по роботі з підприємствами Концерну «Військессетменеджмент» ОСОБА_1 ( за його згодою).

Разом з тим, відповідно до статті 33 КЗпП України тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за згодою.

Згідно із п. 5 ч. 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є:

5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство. В установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Проте тимчасове переведення на іншу роботу не припиняє трудового договору.

Отже, апелянт звертає увагу колегії суддів на той факт, що у зв`язку з тимчасовим переведенням ОСОБА_1 до ДП МОУ «Південьвійськбуд», трудовий договір з Концерном «Військессетменеджмент» не припинив свою дію, а отже роботодавцем ОСОБА_1 є саме Концерн, власником якого є Міністерство оборони України.

Таким чином, апелянт вважає, що обов`язок виплати у разі незаконного відсторонення виникає саме у роботодавця, а позов ОСОБА_1 повинен бути поданий або до Концерну, або до Міністерства оборони України.

Крім того, відповідач повідомляє суд апеляційної інстанції, про те, що позивачем свідомо було приховано той факт, що між ОСОБА_1 та Концерном «Військессетменеджмент» трудові відносини припинені за згодою сторін. Даний факт був прихований від суду у зв`язку із наданням позивачем у справі неповної копії трудової книжки, в оригіналі якої міститься запис про звільнення ОСОБА_1 за згодою сторін.

Про даний факт відповідачу стало відомо вже після прийняття Приморським районним судом м. Одеси оскаржуваного судового рішення.

Апелянт також вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду справи судом першої інстанції ним було заявлено клопотання про витребування оригіналу трудової книжки ОСОБА_1 та залучення Концерну «Віцськесетментменеджмент» у якості третьої особи, проте суд безпідставно відмовив відповідачу у задоволенні вказаних клопотань.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справ

31 серпня 2021 року від представника міністерства оборони України полковника юстиції - Доброва Ю.І. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В наданому суду відзиві представник Міністерства оборони України зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, а тому апеляційна скарга ДП МОУ «Південьвійськ буд» підлягає задоволенню.

Щодо трудових правовідносин між ОСОБА_1 та ДП «Південьвійськбуд» представник третьої особи зазначає, що у даному випадку ОСОБА_1 уклав трудовий договір з Концерном «Військессетменеджмент», який продовжував свою дію після видання наказу Міністра оборони України від 14.08.2015 року №27-ДП щодо призначення ОСОБА_1 на тимчасове виконання обов`язків директора державного підприємства МО України «Південьвійськбуд», виконання ним своїх посадових обов`язків до моменту відсторонення ОСОБА_1 від виконання обов`язків. Відсторонення ОСОБА_1 від тимчасового виконання обов`язків директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» відбулось відповідно до наказу Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) № 35-ДП від 31.12.2015 року.

Тому безпосереднім роботодавцем ОСОБА_1 на той час був Концерн «Військессетменеджмент», з яким позивач і перебував у трудових відносинах, отже позовні вимоги безпідставно заявлені до ДП МОУ «Південьвійськбуд», адже саме це підприємство є неналежним відповідачем у справі. Таким чином, представник Міністерства оборони України вважає, що позов заявлений до неналежного відповідача, а тому Приморський районний суд м. Одеси мав відмовити у задоволенні позову.

Щодо вимушеного прогулу представник третьої особи зазначає, що відповідно до ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року по кримінальному провадженні №1-кс/522/20085/15 ОСОБА_1 було відсторонено від посади.

11.05.2016 року ОСОБА_1 звернувся до ДП МО України «Південьвійськбуд» з бажанням приступити до роботи. Так, як постанову слідчого судді не було продовжено, то ОСОБА_1 мав повернутися до виконання своїх обов`язків через 2 місяці, але позивач у відповідний строк за місцем своєї основної роботи (до Концерну «Військессетменеджмент») не з`явився, і до виконання обов`язків не приступив.

Представник МО України звертає увагу суду на те, що через три місяці після закінчення терміну відсторонення від посади позивач безпідставно з`явився в ДП МО України «Південьвійськбуд». В той час у зв`язку з виробничою необхідністю та з метою належного функціонування державного підприємства тимчасове виконання обов`язків за посадою директора держпідприємства «Південьвійськбуд» за рішенням органу управління (МОУ) була призначена інша особа. Це вбачається з наказу заступника МОУ керівника апарату від 26 вересня 2016 року №6-ДП.

Також, представник вважає за необхідне зазначити, що наказом ТВО Генерального директора Концерну «Військессетменеджмент» від 10.10.2016 року №103 на підставі заяви ОСОБА_1 він був звільнений з посади менеджера по роботі з підприємства за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Третя особа, також звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що позивач звернувся до суду лише 22 жовтня 2018 року, тобто більше ніж через два роки з моменту, коли йому стало відомо про порушення. При цьому вказує, що відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

З огляду на зазначене, Приморським районним судом було проігноровано факт пропуску строків звернення до суду позивача, більш того «безпідставно задоволено стягнення з ДП МОУ "Південьвійськбуд» середнього заробітку в сумі 109998,76 грн на користь ОСОБА_1 за період з 11.05.2016 року по 19.10.2018 року.

З приводу стягнення моральної шкоди, представник вказує, що ОСОБА_1 не доведено наявність причинного зв`язку між діями відповідача та настанням тих негативних наслідків для позивача, на які він посилається.

Таким чином, вважає доводи позивача щодо завданої йому ДП «Південьвійськбуд» моральної шкоди є безпідставними та незаконними, а тому необґрунтовано були задоволені.

Міністерство оборони України підтримує доводи апеляційної скарги ДП МОУ «Південьвійськбуд» та вважає позовні вимоги ОСОБА_1 щодо вимушеного прогулу безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Надходження апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції

27 лютого 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду під головування судді Кравця Ю.І. апеляційну скаргу представника Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» Широкоборода Сергія Миколайовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - залишено без руху.

05.03.2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» Широкоборода Сергія Миколайовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.03.2019 року справу за апеляційною скаргою представника Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» Широкоборода Сергія Миколайовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди було призначено до розгляду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 05.11.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О.В., суддів: О.С. Комлевої, О.Г. Журавльова.

Розпорядженням № 5943 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 22.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду під головуванням судді Князюка О.В.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року суддею Князюком О.В. справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

15 квітня 2021 року до суду надійшло клопотання від ОСОБА_1 про застосування заходів процесуального примусу, для подолання перешкод у здійсненні судочинства. Відповідно до якого просив суд, визнати дії ДП Міністерства оборони України "Південьвійськбуд" зловживанням процесуальними правами спямованими на безпідставне затягування та перешкод розгляду справи і виконання судового рішення. Застосувати заходи процесуального примусу відповідно до статті 143 ЦПК України до ДП Міністерства оборони України "Південьвійськбуд".

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.04.2021 року до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору було залучено Концерн «Військессетменеджмент» та Міністерство оборони України.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.04.2021 року також було частково задоволено клопотання представника Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» та витребувано у ОСОБА_1 оригінал трудової книжки наданої ним до позовної заяви для огляду, витребувано у Концерну «Військессетменеджмент» належним чином завірену копію трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та Концерном «Військессетменеджмент».

В судове засідання 07 жовтня 2021 року з`явився представник ОСОБА_1 адвокат Широкобород С.М., та представник ДП Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» - Дідух С.П.

Представник апелянта ДП Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу просив суд залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за вищевказаною явкою учасників справи.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції; і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 14.08.2015 року наказом Міністра оборони України № 27-ДП Клименка М.А. було призначено на посаду тимчасово виконуючого обов`язки ТВО директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд».

Так, 10.09.2015 року було розпочато досудове розслідування за № 0002976 відповідно до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України.

04.12.2015 року, у рамках вказаного кримінального провадження, ОСОБА_1 було пред`явлено підозру за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року по кримінальному провадженню № 1-кс/522/20085/15 ОСОБА_1 було відсторонено від посади до 09.02.2016 року.

Відповідно до наказу Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 31 грудня 2015 року № 35-ДП ОСОБА_1 був відсторонений від виконання своїх посадових обов`язків відповідно до Ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року по кримінальному провадженню № 1-кс/522/20085/15.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, у рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до ч.9 ст.43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження у справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Питання управління об`єктами державної власності врегульовано в Господарському кодексі України (далі ГКУ), Законі України «Про управління об`єктами державної власності» та інших нормативно-правових актах. ГКУ визначено, зокрема, особливості управління господарською діяльністю у державному секторі економіки; правові засади діяльності суб`єктів господарювання державного сектору економіки.

Так, згідно з частиною першою статті 22 ГКУ держава здійснює управління державним сектором економіки відповідно до засад внутрішньої і зовнішньої політики. Основними засадами внутрішньої політики в економічній сфері згідно зі статтею 7 Закону України від 01.07.2010 № 2411 «Про засади внутрішньої і зовнішньої політики» є, зокрема, забезпечення ефективного управління об`єктами державної власності, запровадження прозорого та ефективного механізму реалізації державою своїх прав власника.

Держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектору і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління. Повноваження суб`єктів управління у державному секторі економіки Кабінету Міністрів України (далі КМУ), міністерств, інших органів влади та організацій щодо суб`єктів господарювання визначаються законом (стаття 22 ГКУ).

Головні функції Міноборони визначено Законом України від 06.12.1991 № 1932 «Про оборону України», згідно зі статтею 10 якого «Міноборони, як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку ЗСУ до здійснення покладених на них функцій і завдань». Міноборони, зокрема, здійснює управління переданим йому військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Положенням про Міністерство оборони України, затвердженим постановою КМУ від 26.11.2014 № 671, передбачено, що Міноборони відповідно до покладених на нього завдань:

- приймає рішення про створення, реорганізацію і ліквідацію підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони, в установленому порядку здійснює затвердження положень про них (їх статутів), призначення на посаду та звільнення з посади їх керівників, укладення і розірвання з ними контрактів та контроль за дотриманням ними вимог контрактів (підпункт 104 пункту 4);

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із п. 5 ч. 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є:

5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство. В установу, організацію або перехід на виборну посаду

Проте тимчасове переведення на іншу роботу не припиняє трудового договору.

Згідно наказу т.в.о. виконуючого обов`язки Генерального директора Концерну «Військессетменеджемент» від 06.08.2015 року № 54-Ц прийнято ОСОБА_1 на основну посаду менеджера по роботі з підприємствами з 06.08.2015 року. З посадовим окладом 0,1 ставки згідно штатного розпису.

Так, у разі тимчасового переведення на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором (частина перша ст. 33 КЗпП), згода працівника також потрібна, а рішення про переведення оформляється відповідним наказом роботодавця, в якому має бути обов`язково чітко встановлено термін такого переведення

На відміну від постійних переведень, відомості про тимчасове переведення до трудової книжки і облікових документів працівника не заносяться. Коли ж закінчується термін переведення, працівник повертається до виконання попередньої роботи без видання окремого наказу.

14.08.2015 року наказом Міністра оборони України № 27-ДП ОСОБА_1 було призначено на посаду тимчасово виконуючого обов`язки ТВО директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд».

Так, 10.09.2015 року було розпочато досудове розслідування за № 0002976 відповідно до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України.

04.12.2015 року, у рамках вказаного кримінального провадження, ОСОБА_1 було пред`явлено підозру за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року по кримінальному провадженню № 1-кс/522/20085/15 ОСОБА_1 було відсторонено від посади до 09.02.2016 року.

Відповідно до наказу Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 31 грудня 2015 року № 35-ДП ОСОБА_1 був відсторонений від виконання своїх посадових обов`язків відповідно до Ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року по кримінальному провадженню № 1-кс/522/20085/15.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 154 КПК України відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину, і незалежно від тяжкості злочину - щодо особи, яка є службовою особою правоохоронного органу. Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 цього Кодексу.

Строк відсторонення від посади продовжений не був, а тому позивач мав законні підстави приступити до праці, починаючи із 10.02.2016 року. Проте, не надавши йому такої можливості 03.03.2016 року наказом №6-ДП тимчасове виконання обов`язків директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» було покладено на ОСОБА_3

11.05.2016 року, відповідно до акту, наданого позивачем, він разом із адвокатами Тірзікян С.Г. та ОСОБА_4 з`явився до Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» із бажанням приступити до праці, проте допущений до неї не був.

Колегія суддів не приймає до уваги зазначений акт від 11.05.2016 року та приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що інформація яка міститься у зазначених копіях документів не відповідає дійсності та спростовується копією Наказу ДМ МОУ «Південьвійськбуд» від 08.02.2016 року № 11, згідно якого ОСОБА_2 звільнена 15.02.2016 року за власним бажанням, з наказом ознайомлена належним чином.

07 жовтня 2021 року від Концерну «Військессетменеджмент» на виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 15.04.2021 року надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії наказу Концерну «Військессетменеджмент» №54-к від 06 серпня 2015 року про прийняття ОСОБА_1 , позаштатного радника Генерального директора на основну посаду менеджера по роботі з підприємствами з 06 серпня 2015 року та копії наказу Концерну «Військессетменеджмент» № 103-к від 10 жовтня 2016 року "Про звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України".

З огляду на встановлені обставини справи, надані сторонами докази, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити з огляду на наступне.

У зв`язку з тимчасовим переведенням ОСОБА_1 до ДП МОУ «Південьвійськбуд». Трудовий договір з Концерном «Військессетменеджмент» не припинив свою дію, а отже роботодавцем ОСОБА_1 є саме Концерн, власником якого є Міністерство оборони України.

Апеляційний суд приймає до уваги надані пояснення третьої особи Міністерства оборони України, та відповідно той факт, що наказом ТВО Генерального директора Концерну «Військессетменеджмент» від 10.10.2016 року №103 на підставі заяви ОСОБА_1 він був звільнений з посади менеджера по роботі з підприємства за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

В даному випадку ОСОБА_1 уклав трудовий договір з Концерном «Військессетменеджмент», який продовжував свою дію після видання наказу Міністра оборони України від 14.08.2015 року №27-ДП щодо призначення ОСОБА_1 на тимчасове виконання обов`язків директора державного підприємства МО України «Південьвійськбуд», виконання ним своїх посадових обов`язків до моменту відсторонення ОСОБА_1 від виконання обов`язків. Відсторонення ОСОБА_1 від тимчасового виконання обов`язків директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» відбулось відповідно до наказу Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) № 35-ДП від 31.12.2015 року.

Тому безпосереднім роботодавцем ОСОБА_1 на той час був Концерн «Військессетменеджмент» власником якого є Міністерство оборони України, з яким позивач і перебував у трудових відносинах, отже позовні вимоги безпідставно заявлені до ДП МОУ «Південьвійськбуд», адже саме це підприємство є неналежним відповідачем у справі.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Колегія зазначає, що відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 61-61цс18 зазначено, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших осіб до участі у справі як відповідачів чи співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі відповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин, суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог.

Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

У зв`язку із цим формальне визначення сторін у справі, між якими спір відсутній, і не визначення належного складу сторін є порушенням вимог закону.

Ухвалюючи зазначене рішення колегія суддів дійшла наступних висновків.

У задоволенні позовних вимог щодо до Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд», треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Концерн «Військессетменеджмент», Міністерство оборони України, про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, необхідно відмовити, оскільки, до участі у справі не було залучено належного співвідповідача Концерн «Військессетменеджмент», з яким позивач і перебував у трудових відносинах, а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості залучати учасників процесу.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо строку звернення позивача з позовом, оскільки звернення до неналежного відповідача є самостійною підставою у відмові у задоволенні позовних вимог.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому на підставі п.п. 1, 3, 4 ст. 309 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.1, 3 ч.1, п.1 ст.309, ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2018 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд», треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Концерн «Військессетменеджмент», Міністерство оборони України, про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст судового рішення складено 12.10.2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О.М. Таварткіладзе

А.П. Заїкін