Справа № 463/8097/21
Провадження № 2/463/1508/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді - Жовніра Г.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Фурик Л.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , яка також представляє та діє в інтересах ОСОБА_4 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про зобов`язання укласти договір житлового найму, -

встановив:

позивач звернулася в суд із позовом у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки про зобов`язання відповідача укласти з нею договір житлового найму на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 , де з 05.12.2008 також зареєстрована її неповнолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 народилася у шлюбі із ОСОБА_5 , що розірваний на підставі рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 04.10.2011. В подальшому її прізвище змінилося на « ОСОБА_6 » внаслідок укладення шлюбу 30.07.2013, який розірвано 28.05.2020 рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28.05.2020.

В той же час квартира АДРЕСА_1 є комунальним майном, яка була надана бабі ОСОБА_5 ОСОБА_7 відповідно до протоколу №28 від 13.07.1961 засідання комісії по розподілу житла на підставі рішення Ленінського райвиконкому №509 від 10.05.1961. На даний час, ОСОБА_7 , батьки ОСОБА_5 померли. Також, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її колишній чоловік ОСОБА_5 . Окрім неї та дитини, в квартирі залишився проживати неповнорідний брат ОСОБА_5 ОСОБА_8 . Спочатку між ними виникали суперечки з приводу порядку проживання та користування житлом, однак такі вони врегулювали в подальшому.

Крім цього, ОСОБА_8 є інвалідом ІІ-ої групи з дитинства, відповідно до висновку МСЕК може здійснювати легку домогосподарську працю лише під стороннім контролем. З 27.01.1997 по 11.02.1997 проходив стаціонарну експертизу в Комунальному закладі «Львівська обласна клінічна лікарня», де йому встановлено діагноз: легка розумова відсталість (олігофренія у ступені помірної дебільності) з емоційно-вольовими та поведінковими розладами. В подальшому, рішенням Славутського міськрайонного суду від 28.05.2020 він визнаний недієздатним, над ним було встановлено опіку, а опікуном призначено її, оскільки інших родичів у нього немає. Також, з 15.04.2019 ОСОБА_8 зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_2 , яка належить її батькові, і де вона разом з батьками здійснює догляд за ОСОБА_8 .

В той же час, 02.10.2020 вона зверталася у Личаківську районну адміністрацію із заявою про визнання її наймачем спірної квартири, однак листом від 29.10.2020 їй було відмовлено. Таку відмову вона вважає незаконною, оскільки постійно проживає і зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , здійснює догляд за братом її бувшого чоловіка, який надавав свою згоду на її реєстрацію в цій квартирі не будучи визнаний недієздатним, а її дочка з часу народження була зареєстрована за місцем проживання свого батька, і набула житлові права на цю квартиру, однак не може їх реалізувати через свій неповнолітній вік. Також вважає, неправдивими твердження відповідача про те, що вона постійно проживає в м. Славута, оскільки таке твердження є надуманим та таким, що не підтверджується доказами. А факт відправки кореспонденції з м. Славута не доводить факту її постійного проживання, оскільки в цьому місті проживають її батьки, а також ОСОБА_8 , за яким вона здійснює догляд, тому періодично приїжджає туди. Однак, основне її та дочки місце проживання є спірна квартира у м. Львові, а тому просить позов задоволити.

Ухвалою суду від 23 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання.

Відповідач у встановлені ухвалою строки відзиву не подав.

У відповідності до вимог ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою суду від 31.08.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві. Додатково вказав, що в дійсності позивач проживає за двома адресами, оскільки її зареєстроване місце проживання у Львові, а в м. Славута проживають її батьки та ОСОБА_8 , за яким вона здійснює догляд. Крім цього, дочка ходить у школу в м. Славута. Також просить врахувати, що фактично донька позивачки являється єдиною спадкоємицею своєї прабабці ОСОБА_7 , яка являлась основним квартиронаймачем вказаного помешкання з 1961 р.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав письмові пояснення, подані до суду після закриття підготовчого провадження у справі. Вважає, що Личаківська районна адміністрація на законних підставах відмовила у визнанні позивача наймачем квартири АДРЕСА_1 , оскільки позивач на момент розлучення із ОСОБА_5 в цій квартирі не проживала і не проживає по даний час. Квартиронаймачем являлася ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . На час її смерті в квартирі малолітня ОСОБА_9 та позивач не були зареєстровані. Малолітня ОСОБА_9 в квартирі була зареєстрована лише 05.12.2008, однак ніколи там не проживала. У свою чергу, з рішення суду про розірвання шлюбу вбачається, що на момент розірвання шлюбу позивач не проживала з ОСОБА_10 та не вела спільне господарство. На той час вона знала про смерть основного квартиронаймача, однак вимог про визнання її наймачем не ставила, у зв`язку із чим пропустила строк на звернення до суду. В подальшому позивач створювала іншу сім`ю, з якою у спірній квартирі не проживала. Позивач посилається на довідки ЛКП, які є недопустимими доказами. ОСОБА_8 проживає разом із позивачем в м. Славута, де остання здійснює за ним догляд. А тому просить відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю.

Заслухавши пояснення, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 є комунальною власністю, та на підставі протоколу №28 від 13.07.1961 (а.с.25) засідання комісії по розподілу житла згідно рішення Ленінського райвиконкому від 10.05.1961 №509 передана у користування ОСОБА_7 .

Згідно з довідкою ЛКП «Господар» від 30.03.2021 №56 (а.с.27), на даний час в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації 05.12.2008 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації 02.03.2018.

Встановлено, що ОСОБА_3 в період з 20.01.2008 по 04.10.2011 перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 , онуком ОСОБА_7 , що підтверджується витягами з актових записів про народження, шлюб (а.с. 7-11), заочним рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області про розірвання шлюбу від 04.10.2011. Після розірвання шлюбу, 30.07.2013 повторно уклала шлюб змінивши прізвище на ОСОБА_6 (а.с.14). Шлюб розірваний рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28.05.2020.

У шлюбі позивачки та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася спільна дитина ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.12).

Крім цього, із представлених свідоцтв про смерть вбачається, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.19), її чоловік ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.18). Батьки ОСОБА_5 - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 померли ІНФОРМАЦІЯ_6 та ІНФОРМАЦІЯ_7 відповідно (а.с.15,17). Сам ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.16).

Водночас з аналізу інформації, що міститься в довідках ЛКП «Господар» від 13.03.2017 №1727 та 30.03.2021 №56 (а.с.26,27) вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 була зареєстрована ОСОБА_12 з 03.09.1971 та по час смерті, її син ОСОБА_5 з 07.08.2007 по час смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 , а також ОСОБА_8 з 08.07.1997 по 11.04.2019.

Як встановлено із свідоцтва про народження (а.с.13) та витягу з актового запису про шлюб (а.с.8), ОСОБА_8 являється сином ОСОБА_12 від першого шлюбу із ОСОБА_14 та неповнорідним братом по матері ОСОБА_5 .

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи (а.с.22), з 15.04.2019 зареєстроване місце проживання ОСОБА_8 за адресою: квартира АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_15 (а.с.31).

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28.05.2020 (а.с.34) ОСОБА_8 визнано недієздатним, встановлено над ним опіку та призначено його опікуном ОСОБА_3 .

Встановлено, що 02.10.2020 позивач ОСОБА_3 зверталася із заявою у Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради про визнання її наймачем квартири АДРЕСА_1 , однак листом від 29.10.2020 за вих.№33-вих.85787 їй було відмовлено у задоволенні заяви з підстав того, що розпорядженням Личаківської районної адміністрації №50 від 22.02.2018 наймачем квартири визнаний ОСОБА_8 , членом сім`ї якого вона не являється. Крім цього, зазначено, що рішенням суду про визнання ОСОБА_8 недієздатним підтверджується факт проживання ОСОБА_3 в м. Славута. А той факт, що ОСОБА_8 страждав психічними розладами та в подальшому визнаний недієздатним ставить під сумнів, що на момент подання заяви про зняття своєї реєстрації у м. Львові, що мало наслідком втрату права найму житла, а також надання своєї згоди на реєстрацію в цій квартирі позивача, він усвідомлював свої дії.

Проте, статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно із ч. 1 ст. 63 ЖК Української РСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст. 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним право на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 р. № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.ч.1,2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч.2 ст. 65 ЖК УРСР).

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» місцем проживання фізичної особи вважається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Згідно з частинами першою та другою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

З досліджених в судовому доказів у їх сукупності встановлено, що позивач ОСОБА_3 була вселена та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 02.03.2018 зі згоди ОСОБА_8 , який визнаний наймачем житла розпорядженням Личаківської районної адміністрації №50 від 22.02.2018.

При цьому, доводи відповідача про те, що на момент надання згоди ОСОБА_8 не усвідомлював свої дії в силу психічних розладів, суд не вважає спроможними, оскільки як встановлено із рішення суду про визнання особи недієздатною, факт не усвідомлення нею своїх дій та не можливість керування ними внаслідок наявних психічних розладів, встановлено висновком судової психіатричної експертизи 19.12.2019, а недієздатним ОСОБА_8 визнано 28.05.2020.

Разом з тим, суд звертає увагу, що за місяць до надання згоди на реєстрацію місця проживання позивача у спірній квартирі, розпорядженням відповідача ОСОБА_8 було визнано наймачем цієї квартири, що очевидно відбувалося за активного волевиявлення особи на набуття житлових прав в процесі прийняття відповідного розпорядження, та не могло відбутися у випадку відсутності можливості в особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у той період.

Крім цього, встановлено з наданих позивачем актів за 2019-2021 роки (а.с.29,30), що позивач здійснюючи догляд за ОСОБА_8 з 2017 року, забезпечуючи його продуктами харчування, одягом, та іншими необхідними предметами у побуті, вела із ним тривалий час спільне господарство.

За таких обставин, оскільки судом встановлено, що позивач зі згоди наймача була вселена та зареєстрована за місцем проживання в квартирі АДРЕСА_1 , та спільно з ним проживала, вела спільне господарство, тому до неї, як члену сім`ї наймача ОСОБА_8 перейшли усі права та обов`язки наймача в силу положень ст.65 ЖК України.

А враховуючи, що на даний час попередній наймач ОСОБА_8 вибув із вказаного житла, змінивши у 2019 році місце зареєстрованого проживання, тому в силу вимог ст.106 ЖК України, до позивача перейшло право вимоги визнання її наймачем житлової квартири на тих же умовах, що і попереднього наймача. У зв`язку із наведеним в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

При цьому, доводи відповідача про те, що фактично позивач в спірній квартирі не проживає є безпідставними, оскільки на їх підтвердження відповідачем не представлено суду жодних доказів. Саме посилання на існування таких доказів в письмових поясненнях, поданих до суду з порушенням положень ЦПК України, не може бути підставою для висновку суду про обґрунтованість позиції сторони.

Водночас, посилання відповідача на рішення Славутського міськрайонного суду від 28.05.2020, як доказ проживання позивача за адресою: АДРЕСА_3 , вважає необґрунтованим, поза як в судовому засіданні із досліджених актів, довідок, а також пояснень представника позивача встановлено, що більшість часу позивач проживає за зареєстрованим місцем проживання у спірній квартирі, а в м. Славута проживає періодично, де здійснює догляд за ОСОБА_8 , щодо якого у неї наявний обов`язок з опіки.

Окремо слід звернути увагу, щодо наявності житлових прав на спірну квартиру у ОСОБА_4 .

Як встановлено судом, ОСОБА_4 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 незадовго після свого народження, ІНФОРМАЦІЯ_9 , в момент перебування позивача та ОСОБА_5 у шлюбі.

На момент її реєстрації, ОСОБА_5 володів правами та обов`язками наймача цієї квартири, як член сім`ї наймача ОСОБА_7 , що перейшли до нього. А відтак з моменту своєї реєстрації, неповнолітня ОСОБА_4 набула в тих же обсягах житлові права щодо спірної квартири, що і її батько.

З врахуванням наведеного, оскільки на даний час ОСОБА_4 не досягла повноліття, і жоден із наймачів квартири не ставив питання про визнання її втратившою право на користування цим житлом, суд приходить до висновку про збереження за неповнолітньою такого права і на даний час. На переконання суду, висновок суду про збереження такого права відповідатиме правовим положенням ст.18 Закону України «Про охорону дитинства».

Отже, враховуючи, що неповнолітня ОСОБА_4 володіє житловими правами на спірну квартиру на рівні з іншими наймачами, в той же час зважаючи, що за приписами ст.106 ЖК України лише повнолітній член сім`ї вправі ставити питання про визнання його наймачем, а позивач являючись її матір`ю є законним представником у суді, тому суд приходить до переконання про обґрунтованість вимог позивача в частині позовних вимог заявлених в інтересах неповнолітньої дочки. У зв`язку із наведеним позов слід задоволити повністю.

Керуючись ст.ст. 2, 10-13, 76-82, 223, 229, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 61,63,64,106 ЖК України, суд -

ухвалив:

позов задоволити.

Зобов`язати Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з ОСОБА_3 письмовий договір житлового найму на квартиру АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено та підписано 08 жовтня 2021 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

Відповідач: Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, місцезнаходження: м. Львів, вул. К.Левицького, 67, .

Суддя Г.Б. Жовнір