Справа № 344/8957/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/1052/21
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Девляшевського В.А., Пнівчук О.В.

секретаря Максимів Ю.В.

з участю апелянта та його представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 18 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Антоняка Т.М. в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Позов мотивувала тим, що з 12 серпня 1979 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2014 року розірвано. За період шлюбу ними придбано майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 122,6 кв.м, житловою площею 71,7 кв.м; автомобіль Toyota Camry, 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 ; металевий гараж № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі №10, що знаходиться по АДРЕСА_2 ; земельну ділянку площею 0,2300 га в урочищі «Синичино» Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області для ведення садівництва; антикварний набір меблів, який складається із меблевої стінки, комоду та столу (виробництво 2006 року, країна Німеччина). Після розірвання шлюбу вони з відповідачем не можуть досягти домовленості щодо добровільного поділу вищевказаного майна, а тому вона змушена звертатися за судовим захистом.

Посилаючись на вищенаведене та з урахуванням клопотання про зміну та уточнення позовних вимог від 20 листопада 2018 року, позивачка просила визнати за нею право власності на частину майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме:

- 1/2 частину автомобіля Toyota Camry, 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво НОМЕР_3 ;

- 1/2 частину металевого гаражу № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі №10, що знаходиться по АДРЕСА_2 ;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2300 га в урочищі «Синичино» Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області для ведення садівництва, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №439728;

- 1/2 частину антикварного набору меблів, який складається із меблевої стінки, комоду та столу (виробництво 2006 року, країна Німеччина).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 травня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Вирішено поділити спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на:

- 1/2 (одну другу) частку автомобіля Toyota Camry, 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво НОМЕР_3 ;

- 1/2 (одну другу) частку металевого гаражу № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки площею 0,2300 га, урочище «Синичино» Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, для ведення садівництва, на яку видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №439728;

- 1/2 (одну другу) частку антикварного набору меблів, який складається із меблевої стінки, комоду та столу (виробництво Німеччина, 2006 року).

Визнано за ОСОБА_3 право власності на:

- 1/2 (одну другу) частку автомобіля Toyota Camry, 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво НОМЕР_3 ;

- 1/2 (одну другу) частку металевого гаражу № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки площею 0,2300 га, урочище «Синичино» Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, для ведення садівництва, на яку видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №439728;

- 1/2 (одну другу) частку антикварного набору меблів, який складається із меблевої стінки, комоду та столу (виробництво Німеччина, 2006 року).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку відчуженого (проданого) відповідачем спільного сумісного майна, а саме: автомобіля Toyota Camry, 2005 р.в. та антикварного набору меблів (виробництво Німеччина, 2006 року).

В решті вимог позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 липня 2015 року, в частині накладення арешту на антикварний набір меблів, який складається із меблевої стінки, комоду та столу (виробництво 2006 року країна Німеччина).

Рішення мотивовано тим, що вищевказане спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, а тому підлягає поділу шляхом визнання за сторонами права власності на 1/2 частку спірного майна за кожним. З урахуванням того, що автомобіль Toyota Camry, 2005 р.в. та антикварний набір меблів (виробництво Німеччина, 2006 року) відчужені відповідачем ОСОБА_3 , стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає грошова компенсація за 1/2 частку відчуженого (проданого) відповідачем спільного сумісного майна подружжя.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що під час вирішення спору судом неправильно встановлено обсяг майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, зокрема не враховано його доводи про те, що транспортний засіб Toyota Camry, 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , та металевий гараж № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі №10, що по вул. С.Петлюри, 14 в м. Івано-Франківську, не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбані ним за особисті кошти. Джерелом походження даних коштів були виплати, отримані ним у 2008-2009 роках як вихідна допомога при звільненні із Служби безпеки України в Івано-Франківській області, де він працював на посаді начальника відділу, в розмірі 84 812 грн та як страхова сума компенсація за втрату здоров`я внаслідок проходження служби, отримана від страхової компанії «Оранта», в розмірі 87 444 грн. Дана обставина підтверджується довідкою Служби безпеки України в Івано-Франківській області №165 від 02 липня 2015 року. Саме за рахунок цих коштів він придбав вищевказаний автомобіль за ціною 80 000 грн та гараж за ціною 8 262 грн. Під час розгляду справи він та його представник неодноразово наголошували на даних фактах та надавали суду докази на їх підтвердження, однак суд наведене не врахував, що призвело до неправильного вирішення справи.

Також судом не взято до уваги його пояснення про те, що антикварний набір меблів, який складається із меблевої стінки, комоду та столу (виробництво 2006 року, країна Німеччина), був відчужений громадянину ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості, яка виникла внаслідок отримання від останнього грошових коштів в сумі 2 000 доларів США для особистих потреб ОСОБА_2 . Даний факт підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , а факт передачі грошових коштів, отриманих від ОСОБА_4 , позивачці ОСОБА_2 підтвердила в письмових поясненнях свідок ОСОБА_5 . Суд першої інстанції зазначені пояснення свідків до уваги не взяв, натомість в оскаржуваному рішенні неповністю виклав пояснення свідка ОСОБА_4 , а саме не вказав цілей (потреб) для яких позичалися кошти. Враховуючи, що позивачка так і не повернула кошти в сумі 2 000 доларів США, антикварний набір меблів не є об`єктом поділу майна подружжя.

Крім того, під час розгляду справи він спільно з ОСОБА_2 продав земельну ділянку площею 0,2300 га в урочищі «Синичино» Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області для ведення садівництва, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29 серпня 2020 року. Позивачка дала згоду на продаж земельної ділянки, що підтверджується п. 6 договору, та отримала половину коштів від її продажу. Як наслідок, вказана земельна ділянка не підлягає поділу.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в позові ОСОБА_2 відмовити.

ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. У поданій апеляційному суду заяві від 31 серпня 2021 року просила розгляд справи проводити без її участі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині скасування заходів забезпечення позову, що вжиті ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 липня 2015 року, сторонами не оскаржується, а тому в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони з 12 серпня 1979 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2014 року розірвано (а.с. 5 в т. 1).

За період шлюбу сторонами придбано рухоме та нерухоме майно, про поділ якого заявила ОСОБА_2 .

Так, з інформації Центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Івано-Франківська, Тисменицького та Тлумацького районів при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області від 16 квітня 2015 року №239, вбачається, що згідно бази даних автоматизованого обліку зареєстрованих автомототранспортних засобів Державтоінспекції в Івано-Франківській області АІПС «Автомобіль» станом на 15 квітня 2015 року за відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано автомобіль Toyota Camry, 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво НОМЕР_3 (а.с. 6 в т. 1).

Вказаний автомобіль придбано відповідачем 10 лютого 2009 року, що підтверджується копією біржового договору (угоди) купівлі-продажу транспортного засобу реєстраційний №887070 від 10 лютого 2009 року (а.с. 72, 217-218 в т. 1).

30 квітня 2009 року відповідач придбав гараж № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі №10, що знаходиться по вул. С.Петлюри, 14 в м. Івано-Франківську, про що свідчить копія договору купівлі-продажу гаражу від 30 квітня 2009 року (а.с. 65, 73 в т. 1).

Наведене також підтверджується довідкою гаражно-будівельного кооперативу №10 від 22 квітня 2015 року №47, відповідно до якої ОСОБА_3 є членом 10-го гаражно-будівельного кооперативу та власником металевого гаража № НОМЕР_2 (а.с. 7 в т. 1).

Згідно з копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №439728 від 18 липня 2011 року, ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,2300 га з цільовим призначенням - для ведення садівництва, розташована в урочищі «Синичино» Павлівської сілької ради Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с. 8 в т. 1).

Також сторонами під час шлюбу придбано антикварний набір меблів, який складається із меблевої стінки, комоду та столу (виробництво 2006 року, країна Німеччина). Вказана обставина сторонами визнана, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України в редакції, чинній на час подання позову, ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У абз. 1 ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України слідує, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

У ст. 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Тлумачення вказаних норм матеріального права свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17.

Судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 лютого 2009 року відповідач придбав автомобіль Toyota Camry, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , а 30 квітня 2009 року ним придбано гараж № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі №10, що знаходиться по вул. С.Петлюри, 14 в м. Івано-Франківську (а.с. 65, 72, 73, 217-218 в т. 1).

В запереченнях на позовну заяву від 01 грудня 2015 року (а.с. 67-70 в т. 1), клопотанні про скасування заходів забезпечення позову від 16 квітня 2019 року (а.с. 235-236 в т. 1) та заяві від 31 липня 2020 року (а.с. 64-65 в т. 3) відповідач ОСОБА_3 вказав, що вищевказаний транспортний засіб він придбав за 80 000 грн, а гараж за 8 262 грн. Вказані кошти були отримані ним у 2008-2009 роках від Служби безпеки України в Івано-Франківській області, де він працював на посаді начальника відділу, як вихідна допомога в розмірі 84 812 грн, та від страхової компанії «Оранта», як страхова сума компенсація за втрату здоров`я внаслідок проходження служби в розмірі 87 444 грн. Дана обставина підтверджується довідкою Служби безпеки України в Івано-Франківській області №165 від 02 липня 2015 року.

Як вбачається з копії довідки №165 від 02 липня 2015 року, виданої Управлінням Служби безпеки України в Івано-Франківській області полковнику у відставці ОСОБА_3 , 31 грудня 2008 року він звільнений у відставку з військової служби з посади начальника відділу Управління СБУ в Івано-Франківській області за станом здоров`я. Впродовж грудня 2008 року січня 2009 року йому виплачено вихідну допомогу при звільненні на загальну суму 84 812 грн; у січні лютому 2009 року Управлінням СБУ нараховано та виплачено через касу грошову допомогу у розмірі 87 444 грн, як компенсацію за втрачене здоров`я (а.с. 71 в т. 1).

Разом з тим, вихідна допомога при звільненні не входить до переліку майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначеного у ст. 57 СК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Положеннями ч. 5 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

При цьому, матеріали справи не містять доказів, що спірний автомобіль Toyota Camry, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та гараж № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі №10, що по вул. С.Петлюри, 14 в м. Івано-Франківську,придбані відповідачем саме за кошти, отримані ним як страхове відшкодування за втрату здоров`я внаслідок проходження служби, оскільки на час придбання майна відповідачем також отримано вихідну допомогу при звільненні 84 812 грн,яка не є особистою приватною власністю відповідача в розумінні ст. 57 СК України.

Наведеним спростовуються доводи апелянта про те, що вищевказані автомобіль та гараж не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та не підлягають поділу.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про поділ вказаного майна між сторонами.

Разом з тим, судом не враховано, що 30 червня 2015 року відповідач відчужив спірний транспортний засіб ОСОБА_6 , що унеможливлює визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину вказаного транспортного засобу.

Крім того, ухвалюючи про стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації за 1/2 частку відчуженого (проданого) відповідачем автомобіля Toyota Camry, 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , суд не встановив його ціну на момент продажу та не вказав точну грошову суму, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки ОСОБА_2 .

В засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 надав копію довідки-рахунку серії ААЕ №111713 від 30 червня 2015 року, з якої вбачається, що легковий автомобіль Toyota Camry, двигун № НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт) № НОМЕР_3 , продано ОСОБА_6 за 74 000 грн.

Таким чином колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача на користь позивачки ОСОБА_2 підлягає компенсація половини вартості автомобіля Toyota Camry, 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , в розмірі 37 000 грн.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки та антикварного набору меблів, то колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що сторонами за період шлюбу було придбано земельну ділянку площею 0,2300 га для ведення садівництва в урочищі «Синичино» Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області та антикварний набір меблів, який складається із меблевої стінки, комоду та столу (виробництво Німеччина, 2006 року). Вказане майно належало сторонам на праві спільної сумісної власності.

Разом з тим, з пояснень допитаного в суді першої інстанції свідка ОСОБА_4 встановлено, що останній позичив ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 2 000 доларів США. Через деякий час ОСОБА_3 в рахунок повернення вказаних грошових коштів в сумі 2 000 доларів США передав йому антикварний набір меблів. Вказаний свідок також підтвердив, що зичив грошові кошти для особистих потреб ОСОБА_2 , а факт передачі грошових коштів, отриманих від ОСОБА_4 , позивачці ОСОБА_2 підтвердила свідок ОСОБА_5 в письмових поясненнях від 08 листопада 2016 року, які ОСОБА_3 додав до апеляційної скарги (а.с. 107 в т. 3).

Аналогічні пояснення про те, що грошові кошти в розмірі 2 000 доларів США були позичені у ОСОБА_4 для потреб позивачки ОСОБА_2 , наводились відповідачем у його заявах від 24 січня та 31 липня 2020 року (а.с. 45-47, 64-65 в т. 3) і жодних заперечень щодо цього позивач не висловлювала.

Таким чином встановлено, що у колишнього подружжя ОСОБА_7 виник борг за договором позики, на погашення якого було відчужено належне їм спільне сумісне майно, а саме антикварний набір меблів, який складається із меблевої стінки, комоду та столу (виробництво Німеччина, 2006 року).

Відтак, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що вказане майно підлягає поділу.

Аналогічно не підлягає поділу земельна ділянка площею 0,2300 га для ведення садівництва, що розташована в урочищі «Синичино» Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, оскільки в судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що вона за згодою позивачки ОСОБА_2 продана відповідачем ОСОБА_8 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 серпня 2020 року (а.с. 109-110 в т. 3).

Враховуючи, що сторони за спільною згодою відчужили спірну земельну ділянку, то підстави для її поділу відсутні.

З урахуванням встановлених обставин та норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині поділу майна не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення. По суті встановленого позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, слід задовольнити частково, визнати за сторонами право власності за кожним на 1/2 частку металевого гаражу № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі №10, що знаходиться по вул. С.Петлюри, 14 в м. Івано-Франківську, та стягнути з відповідача на користь позивачки 37 000 грн як компенсацію половини вартості автомобіля Toyota Camry, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . В задоволенні решти вимог позову слід відмовити. Рішення Івано-Франківського міського суду від 18 травня 2021 року в частині скасування заходів забезпечення позову слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на момент подання позову, розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, що в даному випадку з урахуванням ціни позову (вартості половини спірного майна) становить 849,81 грн.

Судом встановлено, що за подання позовної заяви позивачка сплатила 245 грн (а.с. 1 в т. 1). Тобто, ОСОБА_2 за подання позову не доплатила 604,81 грн судового збору. Таким чином вказана сума судового збору підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь держави.

Також встановлено, що за подання апеляційної скарги ОСОБА_3 сплатив 924,47 грн (а.с. 108, 119 в т. 3).

Враховуючи положення пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, за подання апеляційної скарги у даній справі підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1 274,72 грн. Отже, ОСОБА_3 за подання апеляційної скарги не доплачено 350,25 грн судового збору. Тому зазначена сума судового збору підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь держави.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2 ,то пропорційно розміру задоволених позовних вимог (48,40%) стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає 411,31 грн судового збору за подання позовної заяви. Враховуючи пропорційність задоволених апеляційних вимог (51,6%), стягненню з позивачки на користь відповідача підлягає 657,76 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин, з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог, сплаченого сторонами судового збору та положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, ОСОБА_3 звільняється від обов`язку сплачувати ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви, а з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_3 412,76 грн витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 18 травня 2021 року в частині поділу майна скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 (одну другу) частку металевого гаражу № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі №10, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 8 262 грн.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 (одну другу) частку металевого гаражу № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі №10, що знаходиться за адресою: вул. С.Петлюри, 14, м. Івано-Франківськ, вартістю 8 262 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 37 000 грн (тридцять сім тисяч гривень) як компенсацію половини вартості автомобіля Toyota Camry, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 на користь держави 604,81 грн недоплаченого судового збору за подання позову.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 412,76 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 на користь держави 350,25 грн недоплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 18 травня 2021 року в частині скасування заходів забезпечення позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: В.А. Девляшевський

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2021 року