Номер провадження: 22-ц/813/8506/21
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання матері,

встановив:

15 жовтня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини доходів ОСОБА_3 помісячно (а.с. 1).

16 березня 2021 року вона зменшила позовні вимоги і просила стягнути з відповідача на її користь 1/4 доходів ОСОБА_3 помісячно.

В обґрунтування позову вказувала на те, що відповідач є її сином, він є приватним підприємцем, має достатньо високі доходи, його матеріальний стан досить стабільний та високий, а позивач ОСОБА_2 є непрацездатною з мізерними доходами, у зв`язку з чим позивач в уточненому позові просила суд стягнути з її сина ОСОБА_3 на утримання аліменти у розмірі 1/4 частини його доходів помісячно.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання матері було задоволено повністю (а.с.40-41).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь непрацездатної матері ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини від усіх видів її доходів, щомісячно але не менше 50 % від встановленого законом прожиткового мінімуму, починаючи з 15 жовтня 2020 року, довічно, та стягнуто на користь держави судовий збір в сумі 840,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасуваннярішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позовної заяви відмовити повністю (а.с.49-52).

При цьому апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 18.10.2021 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 18.10.2021 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що поштова кореспонденція направлялась позивачці та відповідачу за адресою, вказаною в позовній заяві та в апеляційній скарзі.

Крім того, судом направлялися запити до відділу та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області про зареєстроване у встановленому законом порядку місце їх проживання.

Згідно адресних довідок, позивачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач - в АДРЕСА_2 , то поштова кореспонденція направлялась на вказані адреси а також на дресу ОСОБА_2 , яка вказана нею в позовній заяві: АДРЕСА_3 .

Однак поштова кореспонденція повернулась до суду апеляційної інстанції з відмітками про те, що за вказаними адресами, адресати відсутні (а.с.75-82, 88, 90-95).

У зв`язку з викладеними обставинами, а також враховуючи що в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Крім того, з врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.05.2021 року, згідно якої розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи.

Також слід зазначити, що доповідач по даній справі суддя Сегеда С.М. в період з 09 серпня по 10 вересня і з 11 жовтня по 13 жовтня 2021 року, а також суддя колегії суддів Цюра Т.В. в період з 05 по 24 серпня 2021 року та з 29 серпня по 17 вересня 2021 року перебували у відпустці.

З урахуванням святкових і вихідних днів та після проведення підготовчих дій, розгляд справи відбувся 18.10.2021 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив із того, що позивачка є непрацездатною, вік якої становить 69 років, отримує пенсію, розмір якої є недостатнім для забезпечення її мінімальних потреб для проживання, інших доходів вона не має, а тому є такою, що потребує матеріальної допомоги.

Однак апеляційний суд не може погодитися з таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України ), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).

Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19, зауважила, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі. Положення статей 202, 203 СК України, які регулюють спірні правовідносини, не передбачають врахування лише прожиткового мінімуму, встановленого законом, як безумовної умови для стягнення чи відмови у стягненні аліментів, а повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про потребу у матеріальній допомозі. Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Такий обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується із їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження дитини, серії НОМЕР_1 від 20 січня 1984 року.

Із долученої до матеріалів справи довідки, про доходи позивачки ОСОБА_2 № 341390 від 15 березня 2021 року, ОСОБА_2 перебуває на обліку в Центральному об`єднаному управлінні ПФУ в м. Одесі в Одеській області і отримує пенсію за віком, сума пенсії за період з 01.10.2020 року по 31.03.2021 року складає 11 143, 36 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність становить 1854 грн.

Крім викладеного, слід зазначити, що матеріалами справи підтверджується, що позивачка ОСОБА_2 володіє квартирою загальною площею 124, 7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 62), квартирою загальною площею 40, 9 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 63) та 1/3 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 64).

Також колегія суддівзауважує, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не звернув уваги та те, що у позивачки є ще один повнолітній син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який не був залучений до розгляду справи та який також зобов`язаний утримувати свою непрацездатну матір.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи, 08.10.2020 року Київським районним судом м. Одеси було видано судовий наказ, яким було ухвалено стягувати з ОСОБА_3 на користь апелянта ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, в подальшому ухвалено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно (а.с.61).

Аналізуючи зазначені обставини, положення Конституції України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, застосовуючи положення Європейської Конвенції «Про захист прав люини і основаположних свобод» практику Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, формально поставився до передбачених законом вимог, не дотримався принципів «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність надання матеріальної допомоги позивачці ОСОБА_2 її сином - ОСОБА_3 щомісячно у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходів, але не менше 50% встановленого законом прожиткового мінімуму, починаючи з 15 жовтня 2020 року, довічно.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного рішення суду та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

Також колегія суддів зазначає, що оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року скасувати.

Прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання матері відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра