Ухвала

18 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 163/846/21

провадження № 61-16434ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 08 липня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування, пені та трьох відсотків річних,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (ПрАТ «УТСК») про стягнення страхового відшкодування, пені та трьох відсотків річних.

В обґрунтування позову зазначали, що 05 жовтня 2020 року на автодорозі М07 на 493 км + 700 м мала місце дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), у якій водій вантажного автомобіля марки «Івеко», державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом, державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_3 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка від отриманих травм померла на місці пригоди. По даному факту були внесені відомості у ЄРДР та розпочате досудове розслідування. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 , як володільця вказаного транспортного засобу, на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «УТСК» згідно полісу № АО 04621107.

Від імені позивачів, які загиблій у ДТП - ОСОБА_4 доводяться дітьми, представником на адресу ПрАТ «УТСК» були надіслані заяви про виплату страхового відшкодування в загальній сумі 70 040 грн, з яких для ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - по 30 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та для ОСОБА_2 - ще 10 040 грн витрат на поховання. Проте, ПрАТ «УТСК» здійснило виплату страхового відшкодування лише на 50% в загальній сумі - 35 020 грн, керуючись при прийнятті такого рішення пунктом 36.3 статті 36 Закону № 1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-ІV), який передбачає виплату страхового відшкодування шляхом поділу розміру заподіяної шкоди.

Відмову ПрАТ «УТСК» у виплаті решти 50% страхового відшкодування вважають незаконною, оскільки пунктом 36.3 статті 36 Закону № 1961-ІV застосовується при взаємодії кількох об`єктів підвищеної небезпеки, а пішохід не є джерелом підвищеної небезпеки, тому наявність чи відсутність його вини у настанні ДТП не може бути підставою для покладення на нього зобов`язання із відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Крім цього, у постанові про закриття кримінального провадження відсутні відомості щодо наявності у загиблої ОСОБА_4 умислу чи непереборної сили у настанні ДТП.

У зв`язку із простроченням зобов`язання по виплаті страхового відшкодування у повному розмірі з вини ПрАТ «УТСК» через неправомірність прийнятого рішення відшкодуванню з останнього також підлягають передбачені законом пеня та три відсотки річних від простроченої суми.

Ураховуючи вищевикладене, просили стягнути з ПрАТ «УТСК» на користь ОСОБА_1 15 тис. грн у рахунок страхового відшкодування, 128,22 грн - пені, 29,59 грн - трьох процентів річних та на користь ОСОБА_5 20 020 грн страхового відшкодування, 171,13 грн - пені, 39,49 грн - трьох процентів річних.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 08 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Стянено з ПрАТ «УТСК» на користь ОСОБА_1 15 тис. грн страхового відшкодування, 128,22 грн - пені, 29,59 грн - трьох відсотків річних.

Стягнено з ПрАТ «УТСК» на користь ОСОБА_2 20 020 грн страхового відшкодування, 171,13 - пені, 39,49 - трьох відсотків річних.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди, задовольняючи позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , виходили з того, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

06 жовтня 2021 року ПрАТ «УТСК» звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 08 липня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ухвалою Любомльського районного суду Волинської області від 14 квітня 2021 року розгляд цієї справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 20 серпня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є стягнення страхового відшкодування, пені та трьох відсотків річних у розмірі 35 388,43 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпунктів «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими, з урахуванням того, що практика розгляду судами таких спорів є усталеною.

Посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судами висновку, зробленого у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18, є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який в розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Щодо доводів заявника про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття значного суспільного інтересу та винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення, а сама по собі вказівка про це у касаційній скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Таким чином, Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що ця справа є малозначною, а тому за відсутності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення, ухвалені у цій справі, не підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 08 липня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування, пені та трьох відсотків річних відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик