ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 жовтня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 736/1904/19

Головуючий у першій інстанції - Чурупченко М. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1224/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем - Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 08 червня 2021 року (місце ухвалення - м. Корюківка) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля. В обґрунтування позову посилалась на те, що вона з 13.06.1987 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 та 12.06.2004, у період перебування у шлюбі, ними за спільні кошти було придбано транспортний засіб АLFA ROMEO 75, 1994 року випуску, кузов НОМЕР_1 , та цього ж дня зареєстровано право власності на чоловіка.

Вказує що у 2019 році її чоловік без згоди з нею видав нотаріальну довіреність від 15.03.2019, посвідчену приватним нотаріусом Чернігівського нотаріального округу Беловою О.С., на розпорядження транспортним засобом АLFA ROMEO 75 своєму знайомому ОСОБА_4 , який за договором купівлі-продажу 744/2019/1429555 від 23.04.2019 передав у власність своєму сину ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , чоловік позивачки, помер.

Зазначає, що договір купівлі - продажу 744/2019/1429555 транспортного засобу АLFA ROMEO 75 від 23.04.2019 укладений між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , на її думку, є недійсним на підставі ст. 216 ЦК України.

У позові ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу 744/2019/1429555 від 23.04.2019 транспортного засобу АLFA ROMEO 75, 1994 року випуску, кузов НОМЕР_1 , що був укладений між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та зобов`язати ОСОБА_2 повернути їй вказаний транспортний засіб.

Рішенням Корюківського районного суду від 08.06.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу №744/2019/1429555 від 23.04.2019 транспортного засобу, автомобіля, марки АLFA ROMEO 75, 1994 року випуску, кузов НОМЕР_1 , що був укладений між ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 транспортний засіб, автомобіль, марки АLFA ROMEO 75, 1994 року випуску, кузов НОМЕР_1 .

Скасовано арешт, накладений судом в порядку забезпечення позову, на: автомобіль, марки АLFA ROMEO 75, 1994 року випуску, кузов НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_2 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування наявності підстав для задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договір купівлі-продажу транспортного засобу був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , без нотаріально посвідченої згоди позивачки, як співвласника спірного транспортного засобу згідно ст. 60 СК України, тому такий договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст. ст. 203, 205, 215 ЦК України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Корюківського районного суду від 08.06.2021 та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

У скарзі заявник посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу не потребував обов`язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, отже законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя.

Скаржник зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що він на час укладення оспорюваного договору знав, чи за обставинами справи не міг не знати про те, що проданий йому автомобіль належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вказує, що ОСОБА_3 запропонував придбати автомобіль, надав довірителю автомобіль та документи на нього, та отримав від довірителя кошти, тому, вважає, що володіє даним автомобілем на законних підставах. Законом не передбачено необхідності перевіряти хто ще володіє транспортним засобом, крім власника, який вказаний у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу. Матеріали справи не містять судових рішень про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя.

Також ОСОБА_2 не погоджується з висновком суду про повернення ОСОБА_1 транспортного засобу, адже суд визнав недійсним договір купівлі-продажу, але ж не скасував державну реєстрацію автомобіля, не визнав права власності позивачки на даний автомобіль. Вважає, що є незаконним рішення суду в частині зобов`язання повернути автомобіль, який є його власністю і який не належить позивачці.

Крім того, наголошує, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування з нотаріальної контори інформації про відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_3 та з відділу РАЦС про розірвання шлюбу між позивачкою та ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без змін рішення Корюківського районного суду від 08.06.2021, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення. В обґрунтування посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.06.1987, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 10).

Згідно інформації Регіонального сервісного центру МВС України в Чернігівській області № 31/25/6-С-80аз від 11.12.2019 право власності на транспортний засіб АLFA ROMEO 75, 1994 р.в., кузов НОМЕР_1 , зареєстровано 12.06.2004 за ОСОБА_3 . Визначена ціна транспортного засобу в сумі 44385 грн (а.с.11).

За матеріалами справи, 15.03.2019 ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Чернігівського нотаріального округу Беловою О.С., на розпорядження транспортним засобом АLFA ROMEO 75, 1994 р.в., кузов НОМЕР_1 (а.с.17).

Копія зазначеної вище довіреності звірена з оригіналом, наданим апеляційному Регіональним сервісним центром МВС України в Чернігівській області на запит від 16.08.2021.

Зі змісту довіреності вбачається, що нотаріусом було роз`яснено положення ст.ст. 62-65 СК України щодо статусу спільного сумісного майна подружжя та умов розпорядження ним.

В подальшому, 23.04.2019 ОСОБА_4 від імені ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7441/2019/1429555 з ОСОБА_2 , а саме транспортного засобу АLFA ROMEO 75, 1994 р.в., кузов НОМЕР_1 , копія якого міститься в матеріалах справи та звірена з наданим оригіналом (а.с.15-16).

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 (чоловік позивачки) ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 19).

Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки договір купівлі-продажу транспортного засобу був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , без нотаріально посвідченої згоди позивачки, як співвласника спірного транспортного засобу згідно ст. 60 СК України, тому такий договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст. ст. 203, 205, 215 ЦК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують, враховуючи наступне.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Частиною третьою статті 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частиною четвертою статті 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Відступаючи від вказаного висновку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

З матеріалів справи вбачається та правильно встановлено судом, що за час перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набули у власність транспортний засіб АLFA ROMEO 75, 1994 року випуску, кузов НОМЕР_1 .

Оскільки зазначений автомобіль набутий ОСОБА_3 та ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі, тому він є їхньою спільною сумісною власністю. Судове рішення про визнання спірного автомобіля особистою приватною власністю ОСОБА_3 відсутнє, а тому і відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно ОСОБА_3 , оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого у шлюбі - відсутні.

Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України і відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля та який виходить за межі дрібного побутового.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2019 року у справі № 438/462/14 (провадження № 61-23623св18), від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16 (провадження № 61-34723св18), від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17 (провадження № 61-975св20), від 01 березня 2021 року у справі № 753/10236/14 (провадження № 61-16403св20) від 22 квітня 2021 року у справі № 320/1897/14 (провадження 61-14353св20), у яких вирішувались близькі за змістом із цією справою спори, зокрема щодо недійсності правочину, вчиненого без згоди із співвласником відчужуваного майна.

Крім того, апеляційний суд враховує, що право обирати спосіб захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав належить особі, чиї права порушуються. У даній справі ОСОБА_1 , звертаючись до суду, визначила в якості способу захисту своїх прав визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу та повернення його, при цьому у колегії суддів відсутні підстави вважати, що такий спосіб є неналежним чи неефективним.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про те, що набувач транспортного засобу не міг знати і не знав, що договір купівлі-продажу укладається без згоди іншого з подружжя, а тому відсутні підстави для визнання такого договору недійсним, є помилковими, оскільки повернення спірного автомобіля є наслідком визнання недійсним договору купівлі-продажу в силу положень ст. 216 ЦК України.

Твердження ОСОБА_2 в скарзі про відмову судом у витребуванні з нотаріальної контори інформації про відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_3 та з відділу РАЦС про розірвання шлюбу між позивачкою та ОСОБА_3 не мають наперед встановленого значення для розгляду цієї конкретної справи і на правильність висновків суду зазначена інформація не впливає, оскільки спірний автомобіль був придбаний у період перебування в зареєстрованому шлюбі і є спільним майном подружжя.

Судом першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 89 ЦПК України оцінено докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, і з врахуванням не підтвердження їх іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 08 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 18.10.2021.

Головуючий Судді: