Справа № 307/2424/21
Номер провадження 2/573/455/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року м. Білопілля

Суддя Білопільського районного суду Сумської області Черкашина М.С., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Тячівський районний відділ ДРАЦС Південнно-Західного міжрегіонального управління Міністрерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про встановлення батьківства та внесення змін в актовий запис про народження,

В С Т А Н О В И Л А :

14 липня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Тячівського районного суду Закарпатської області із позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - Тячівський районний відділ ДРАЦС Південнно-Західного міжрегіонального управління Міністрерства юстиції ( м. Івано-Франківськ) про встановлення батьківства та внесення змін в актовий запис про народження.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2021 року цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Сас Л.Р.

08 вересня 2021 суддею Тячівського районного суду Закарпатської області Сас Л.Р. постановлено ухвалу, якою вказану вище справу передано на розгляд до Білопільського районного суду Сумської області за правилами загальної підсудності, враховуючи наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови, зокрема про визнання батьківства можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Однак, із позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_1 просить визнати її батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та внести зміни до актового запису № 64 від 20.03.1970 року про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначивши в графі «батько» прізвище « ОСОБА_4 » замість « ОСОБА_5 ». Тобто, спір не виник щодо визнання батьківства, а позивачка просить визнати батьком особу, яка померла.

Тому, на виконання вимог ч. 5 ст. 187 ЦПК України судом було зроблено запит про надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_2 та із відповіді встановлено, що остання зареєстрована та проживає по АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене, суддя прийшла до висновку про передачу справи на розгляд Білопільському районному суду Сумської області за правилами загальної підсудності відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України, який пред`являється за місцем проживання чи перебування відповідача.

06 жовтня 2021 до Білопільського районного суду Сумської області надійшли матеріали справи за вказаним вище позовом та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Черкашиній М.С.

Оглянувши отримані матеріали цивільної справи № 307/2424/21, вважаю відсутніми підстави для прийняття справи до свого провадження та вирішення питання щодо її розгляду, з метою усунення порушень прав позивача по справі гарантованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, виходячи з наступного.

Правила підсудності ґрунтуються на основних засадах судочинства, передбачених ст.129 Конституції України, засадах цивільного судочинства, визначених у ст. 2 ЦПК України, а також принципах побудови системи судів загальної юрисдикції.

Підсудність виступає процесуальним інститутом, що має велике значення для належного відправлення правосуддя. По кожній справі, незалежно від її категорії, перше питання, яке вирішує суддя це підсудність.

Відповідно до п. 4 ч. ст. 376, ч. 1 ст. 378 ЦПК України, судове рішення у будь-якому випадку підлягає скасуванню, якщо порушені правила підсудності.

Встановлення правил підсудності має важливе значення для правильного функціонування судової системи, а також для виконання судами покладених на них завдань і визначення суду, компетентного здійснювати цивільне провадження щодо конкретної правової ситуації.

Підсудність є ефективним засобом, який сприяє тому, щоб конкретна цивільна справа розглядалася і вирішувалася судом законним, компетентним, незалежним і неупередженим, як того вимагають ст. 7 Загальної декларації прав людини та ч. 1 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру», а відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

За допомогою правил про підсудність забезпечується також рівність всіх громадян перед законом і судом (ст. 24 Конституції України та ст. 6 ЦПК України).

Будучи одним з проявів цієї конституційної засади, чітко встановлена законом підсудність набуває ознак суб`єктивного права людини на законного суддю, тобто права будь-якої людини знати наперед, який саме суд і в якому складі відповідно до закону правомочний здійснювати стосовно нього судове провадження, якщо така необхідність виникне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Згідно з п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 " Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ " перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Відповідно до п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ", виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна.

У постанові Верховного суду від 27 березня 2019 року у справі № 646/8916/17 (спір про визнання недійсним договору дарування квартири) суд зазначив, що "приводом" у українській літературі вважається підстава (справжня або вигадана), причина яких-небудь дій, вчинків. З приводу чого, якого - у зв`язку з чим-небудь (Академічний тлумачний словник української мови, том 7 стор. 573). Відтак, позови, які виникають з приводу нерухомого майна, - це позови, пов`язані з нерухомим майном, нерухомістю, нерухомою річчю, а тому всі позови у спорах, які є наслідком правовідносин, пов`язаних з обігом нерухомого майна, повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна.

Крім того, суд бере до уваги правову позицію Верховного суду, викладену у постанові від 04.12.2019 у справі № 489/2055/19, відповідно до якої спір з приводу усунення спадкоємця від набуття права власності на нерухомість (її частку) розглядається за місцезнаходженням майна. Зокрема, у вказаній постанові ВС зробив наступний висновок:

«…Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Виключну підсудність установлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (ч.1 ст.30 ЦПК). Згідно з положеннями ст.181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння й користування ним (ст.358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є в спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (стст.364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є в спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (стст.370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло з договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник із приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такий висновок викладено в п.42 постанови Пленуму ВCC «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 1.03.2013 №3.

Установлено, що спадкодавцю Особі 3 на праві спільної часткової власності належало 1/2 частини квартири за АДРЕСА_2 .

Оскільки спір виник із приводу усунення спадкоємця від набуття права власності на нерухоме майно (його частки) у порядку спадкування, яке територіально розташоване в Печерському районі, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спір слід розглядати за правилами загальної підсудності, тобто за зареєстрованим місцем проживання відповідача, а не за місцезнаходженням нерухомого майна.

Верховний Суд не може погодитися з висновками апеляційного суду щодо визначення підсудності в цій справі за ч.1 ст.27 ЦПК за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування фізичної особи, оскільки в таких справах застосовуються правила загальної підсудності лише в разі подання позову про усунення від спадкування, якщо до складу спадщини не входить нерухоме майно. Позовна заява та матеріали справи свідчать, що спадкодавцю на праві спільної часткової власності належала квартира, територіально розташована в Печерському районі. Особа 2 до матеріалів апеляційної скарги долучила витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого встановлено, що спадкодавцю Особі 3 на праві спільної часткової власності належала 1/2 частини квартири за АДРЕСА_2 .

Отже, висновки суду апеляційної інстанцій про те, що позов Особи 1 підлягає розгляду за правилами загальної підсудності за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача Особи 2, є помилковими, а постанова прийнята з порушенням вимог стст.30, 31, 263 ЦПК…».

Таким чином виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Так, у позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати її батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 для оформлення спадщини за законом після смерті останнього на будинок, який розташований в АДРЕСА_3 .

Із позовної заяви вбачається, що у позивача існує спір щодо спадкового майна із відповідачем ОСОБА_2 - сестрою померлого ОСОБА_3 , яка подала заяву про прийняття спадщини після його смерті, та заперечує факт батьківства ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 .

Також із матеріалів позову встановлено, що раніше у 2021 році ОСОБА_6 вже зверталася до Тячівського районного суду Закарпатської області із заявою про встановлення факту батьківства ОСОБА_3 відносно неї у порядку окремого провадження. В процесі розгляду заяви до участі у справі була залучена ОСОБА_2 у якості заінтересованої особи, яка проти задоволення заяви заперечувала.

14 червня 2021 року за результатами розгляду вказаної заяви Тячівським районним судом Закарпатської області постановлено ухвалу про залишення вказаної заяви без розгляду, оскільки між сторонами виник спір про право між заявником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - сестрою померлого ОСОБА_3 , яка заперечує факт батьківства ОСОБА_3 .

Тобто, предметом позову є правовідносини , які виникли з приводу оформлення спадщини на нерухоме майно - будинок в АДРЕСА_3 , що територіально відноситься до Тячівського районного суду Закарпатської області.

Недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ст.378 ч.1 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Отже, суд повинен суворо дотримуватися правил підсудності.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивачем ОСОБА_1 було здійснено розпорядження своїми процесуальними правами відповідно до вимог ЦПК України та вірно обрано підсудність справи, пред`явивши позов саме до Тячівського районного суду Закарпатської області.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Проте під час постановлення ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 08 вересня 2021 року в межах розгляду цивільної справи, на вищевказані приписи законодавства не було звернуто належної уваги, чим фактично здійснено розпорядження правами позивача, за відсутності його волевиявлення.

Враховуючи те, що дана справа направлена Тячівським районним судом Закарпатської області до Білопільського районного суду Сумської області з порушенням правил, встановлених ст. ст. 30-31 ЦПК України, повернення справи для вирішення питання про правильне визначення правил підсудності не може вважатися спором про підсудність, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 124 Основного Закону: правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування їхніх функцій, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Причому юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, тобто юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з конституційними положеннями, у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» визначено правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, систему судів загальної юрисдикції і загальний порядок забезпечення діяльності судів та інші питання судоустрою і статусу суддів. Цим Законом, зокрема, закріплено положення щодо права на повноважний суд, відповідно до якого ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Вказана норма з`явилась саме завдяки впливу ст. 6 Конвенції, відповідно до якої в поняття «суд, встановлений законом», входить лише той суд, до підсудності якого віднесений розгляд тієї чи іншої справи.

Питання підсудності регулюються відповідними процесуальними кодексами. Зокрема, підсудність цивільних справ визначається відповідно до ст. ст. 26-32 ЦПК України.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп/1997, частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010, відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012, ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права.

Враховуючи загальні правила підсудності, приходжу до висновку, що цивільна справа № 307/2424/21 передана до Білопільського районного суду Сумської області за правилами загальної підсудності помилково, з порушенням правил виключної підсудності, провадження по якій порушить визначення розгляду справи належним судом, а також може бути наслідком порушення прав позивача ОСОБА_1 у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, за наслідком чого, з метою попередження таких обставин, що є прерогативою суду, для розгляду справи належним судом, встановленим законом, що в іншому випадку є наслідком скасування судового рішення, суд вважає за необхідне повернути матеріали цивільної справи за підсудністю до Тячівського районного суду Закарпатської області.

Одночасно вважаю, що такі дії є виправданими, оскільки усунення допущеної помилки, гарантує права та інтереси сторін на належний розгляд їх спору належним судом, встановленим законом, упродовж розумного строку, оскільки у разі скасування рішення суду за наслідком розгляду справи, з підстав на формальне відношення до визначених правил, може мати як наслідок затягування розгляду справи.

При викладених обставинах, суд приходить до висновку про непідсудність справи Білопільському районному суду Сумської області.

Відповідно до ч. 3 ст. 31 ЦПК України, передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 30-32, 354 ЦПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Відмовити у прийнятті до провадження цивільної справи № 307/2424/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Тячівський районний відділ ДРАЦС Південнно-Західного міжрегіонального управління Міністрерства юстиції м. Івано-Франківськ) про встановлення батьківства та внесення змін в актовий запис про народження.

Цивільну справу № 307/2424/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Тячівський районний відділ ДРАЦС Південнно-Західного міжрегіонального управління Міністрерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про встановлення батьківства та внесення змін в актовий запис про народження, повернути до Тячівського районного суду Закарпатської області (місце знаходження: 90500, м. Тячів, вул. Незалежності, № 120), за належною територіальною юрисдикцією.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя