Номер провадження: 22-ц/813/5903/21
Номер справи місцевого суду: 1527/2-5399/11
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи Четверта одеська державна нотаріальна контора, Одеське міське управління земельних ресурсів, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права на спадщину,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА.

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права на спадщину. Позовні вимоги мотивовані тим, що батько позивача ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Після смерті батька відкрилась спадщина, а саме на 19/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Процесуальний рух справи.

у суді першої інстанції:

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права на спадщину задоволено частковою. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, яка було видано Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою 27.01.2007р. зареєстроване у реєстрі № 3-297, відповідно до якого до ОСОБА_3 перейшла спадщина після померлого ОСОБА_4 у вигляді 19/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право на спадщину за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 у вигляді 19/60 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 у вигляді 133/600 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 у вигляді 133/600 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 державне мито у розмірі 51 гривня, а також витрати за інформаційне-технічне забезпечення у розмірі 120 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач належними та допустимими доказами довів правомірність своїх вимог, тому позов підлягає частковому задоволенню.

у суді апеляційної інстанції:

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 09 квітня 2013 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції на предмет доведеності та обґрунтованості позову є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

у суді касаційної інстанції:

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року за результатами розгляду касаційних скарг ОСОБА_6 (до зміни прізвища ОСОБА_7 ) та ОСОБА_8 ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , особа, яка не брала участі у справі, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішенням суду першої інстанції порушено її законні права, оскільки спірне майно є добудованим та набутим нею у шлюбі з братом відповідача.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №521/12093/19 (провадження №61-20975св19) дійшов наступного правового висновку: «відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., апеляційний суд не врахував, що він звернувся до суду як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених вище норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість дійти висновку щодо вирішення, чи невирішення судом першої інстанції питань про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України».

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03 червня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08 квітня 2021 року.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, який був зареєстрований 12.04.1947р. (а.с.12)

У шлюбі у сторін народились діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У період шлюбу, а саме 26.07.1968р. ОСОБА_4 придбав за договором купівлі-продажу будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 . 08.12.1982р. ОСОБА_4 продав ОСОБА_10 6/25 частин вищевказаного будинку. (а.с. 10-11)

Суд першої інстанції вважав, що оскільки будинок був придбаний на час дії КпШС України, то виниклих правовідносин необхідно застосувати відповідні норми.

Так, згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Таким чином, будинок АДРЕСА_1 був придбаний за час шлюбу, то він є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, ОСОБА_5 мала право на 19/50 частин вищевказаного будинку, оскільки 6/25 частин будинку була відчужена в період шлюбу за її згодою.

ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 1496 від 25.07.2006р., зареєстрований 25.07.2006р.., Першим відділом РАЦС Суворовського районного управління юстиції.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, а саме на 19/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

30 жовтня 2002р. ОСОБА_4 заповів все своє майно, що буде належить йому на день смерті, де б воно не знаходились із чого б воно не складалось, а також все те, на що він за законом може мати право ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції також встановлено, що на час відкриття спадщини спадкоємцями за законом після ОСОБА_4 були його дружина ОСОБА_5 , а також діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які були спільно зареєстровані за місцем реєстрації спадкодавця. (а.с. 17)

Судом першої інстанції встановлено, що Четвертою Одеською державною конторою була відкрита спадкова справа після померлого ОСОБА_4 .

З матеріалів спадкової справи вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 звернувся тільки ОСОБА_3 . При цьому в заяві про прийняття спадщини, яка була прийнята нотаріальною конторою 24.10.2006р., ОСОБА_3 повідомив, що крім нього інших спадкоємців, а також дружини не має. (а.с. 41)

На підстави заяви про прийняття спадщини, Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою 27.01.2007р. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване у реєстрі № 3-297, відповідно до якого до ОСОБА_3 перейшла спадщина після померлого ОСОБА_4 у вигляді 19/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . (а.с. 15 зворот)

Суд першої інстанції вважав, що вищевказане свідоцтво є частково недійсним з наступних підстав.

Так, ст. 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Таким чином, після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина.

Відповідно до ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

З матеріалів справи також вбачається, що померлий ОСОБА_4 був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 .

Таким чином, спадщина відкрилась у м. Одесі в Суворовському районі.

Згідно із ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Частиною 2 ст. 1223 ЦК України встановлено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

При цьому, ч. 3 ст. 1223 ЦК України визначає, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно із ч. 2 ст. 1226 ЦК України суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Частиною 1241 ЦК України встановлено, що стаття 1241 ЦК України встановлює, що право на обов`язкову частку у спадщині мають право малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1267 ЦК України встановлено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Частиною 1 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

При цьому ч. 5 ст. 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

На підставі вищенаведеного, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_4 мав право заповідати лише свою частку у спільній сумісній власності подружжя, а саме 19/50 частин будинку по АДРЕСА_1 , оскільки інші 19/50 частин будинку є часткою у спільній сумісній власності ОСОБА_5 .

Крім того, ОСОБА_5 на час смерті спадкодавця ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала спільно із спадкодавцем, а також не подавала заяви про відмову від спадщини. Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вона вважається такою, що прийняла спадщину.

Суд першої інстанції також вважав, що ОСОБА_5 на підставі ст. 1241 ЦК України мала право на обов`язкову частину у спадщини, яка складалась з 19/300 частин домоволодіння, тобто у разі спадкування за законом ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали у спадщину по 19/150 частин домоволодіння, а обов`язкова частка складає половину яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом, тобто 19/300 частин домоволодіння.

Суд першої інстанції вважав, що під час оформлення та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, нотаріус не виконав вимоги пунктів 188, 212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 N 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за N 283/8882, яка була чинною на час видачі свідоцтва.

Так, згідно із п. 188 Інструкції нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

Відповідно до ч. 1 п. 212 Інструкції нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`язково вимагаються відповідні документи.

Частиною 7 п. 212 Інструкції встановлено, що місце відкриття спадщини (пункт 185 цієї Інструкції) підтверджується: свідоцтвом органу реєстрації актів цивільного стану про смерть спадкодавця, якщо останнє постійне місце проживання і місце його смерті збігаються; довідкою житлово-експлуатаційної організації, правління житловобудівельного кооперативу про його постійне місце проживання.

В матеріалах спадкової справи є тільки довідка № 109 від 01.04.2006р. що ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 . (а.с. 43-зворот). Однак довідка про склад сім`ї в матеріалах спадкової справи відсутня. Крім того, нотаріусом не було зроблено будь-якого повідомлення інших спадкоємців про відкриття спадщини, відповідно до п. 188 „Інструкції.

На підставі викладеного, суд вважає, що свідоцтва про право на спадщину, яка було видано Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою 27.01.2007р. зареєстроване у реєстрі № 3-297, відповідно до якого до ОСОБА_3 перейшла спадщина після померлого ОСОБА_4 у вигляді 19/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 підлягає визнанню частково недійсним.

Судом також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_5 , актовий запис № 842, зареєстрований Першим Суворовським відділом ДРАЦС ОМУЮ. (а.с. 13)

Після її смерті спадкоємцями за законом є його діти - ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції встановлено, що в Четверту Одеську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 звернувся тільки ОСОБА_2 .

У той же час, ОСОБА_3 буз зареєстрований на час відкриття спадщини спільно із спадкоємцем за адресою АДРЕСА_1 . Таким чином, на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України він вважається таким, що прийняв спадщину.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не відмовлялись від спадщини.

Заповіту ОСОБА_5 не залишила, а тому спадкоємство здійснюється за законом.

Після смерті ОСОБА_5 залишилась спадщину у вигляді 19/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , як її частка у спільній сумісній власності подружжя, а також 19/300 частин будинку, як обов`язкова частка у спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають рівні частки у спадщини, що залишились після померлої ОСОБА_5 , а саме по 133/600 частки за кожним, тобто 1/2 частки від 19/50 частин, тобто 19/100, а також 1/2 частки від 19/300, тобто 19/600.

На підставі викладеного, суд першої інстанції вважав, що необхідно визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, яка було видано Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою 27.01.2007р. зареєстроване у реєстрі № 3-297, відповідно до якого до ОСОБА_3 перейшла спадщина після померлого ОСОБА_4 у вигляді 19/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 незаконним.

Таким чином, ОСОБА_3 має право на спадщину за заповітом після померлого ОСОБА_4 у вигляді 19/60 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , тобто від 19/50 частин домоволодіння, які йому належали спадкодавцю як частка у спільній частковій власності необхідно зменшити на обов`язку частку у спадщини, тобто 19/300 частин.

Крім того, за ОСОБА_3 необхідно визнати право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_5 у вигляді 133/600 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

У той же час, за ОСОБА_2 необхідно визнати право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_5 у вигляді 133/600 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Таким чином, колегією суддів встановлено, що між сторонами у вказаній справі виникли спірні правовідносини щодо спадкування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на майно, яке залишилось після смерті їх батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Предметом позовної заяви в даному випадку є визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права на спадщину.

ОСОБА_8 є донькою відповідача ОСОБА_3 .

Посилання ОСОБА_1 в апеляційний скарзі на те, що вказане майно є добудованим нею в шлюбі разом із братом відповідача не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, який би свідчив її право власності на добудовану споруду. Крім того, висновок судової будівельно-технічної експертизи для встановлення минулого та теперішнього стану спірного домоволодіння, встановлення факту добудови зазначеного будинку, його споруд та господарських будівель, та загальної і нежитлової площі. у вказаній справі не підтвердив доводи апеляційної скарги.

Більш того апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_8 проживає та зареєстрована за іншою адресою АДРЕСА_2 , а спірне майно знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У Рішенні від 16 лютого 2017 року за заявою №18986/06 у справі «Каракуця проти України», Європейський суд з прав людини констатував відсутність порушення прав заявників, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з тим, що заявники ОСОБА_11 та його дружина ОСОБА_12 не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, про що, зокрема, свідчить те, що вони протягом 1 року та 8 місяців не звертались до апеляційного суду за інформацією щодо стану розгляду їх апеляційної скарги.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом звернення відповідача про перегляд заочного судового рішення, оскільки перегляд таких рішень гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

За таких обставин немає правових підстав вважати, що оскаржуваним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2013 року вирішувались права та обов`язки ОСОБА_1 , яка є донькою відповідача ОСОБА_3 .

У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю.

Керуючись ст. 367, 368, п. 3 ч. 1 ст. 362, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2013 року закрити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 жовтня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.М. Таварткіладзе