КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 року місто Київ

справа №752/1207/21

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Ольшевської І.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарас Володимирович, Приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Скрипник Володимир Леонідович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:

визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т.В. від 22 вересня 2020 року за реєстровим номером 3969 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості у розмірі 3402,86 доларів США, а також 1500 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 22 вересня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т.В. вчинено виконавчий напис за реєстровим номером 3969 про стягнення з нього на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості у розмірі 3402,86 доларів США, а також 1500 грн.

Зазначав, що вказаний виконавчий напис вчинений на підставі кредитного договору №700005833 від 14 квітня 2008 року.

Вказував, що виконавчий напис про стягнення заборгованості не може бути вчинено на підставі кредитного договору у зв`язку з відсутністю для цього правових підстав, оскільки постановою Київського апеляційного адміністративного суду по справі №826/20084/14 від 22 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року в частині віднесення кредитних договорів до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року ухвала Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року залишена без змін.

Посилався на те, що відповідно до судового наказу Шахтарського міськрайонного суду від 12 серпня 2009 року з нього вже було стягнуто на користь ЗАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №700005833 від 14 квітня 2008 року.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. виконавчий напис від 22 вересня 2020 року, зареєстрований у реєстрі за №3969, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» загальну заборгованість у розмірі 3402,86 доларів США, а також 1500 грн., таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 840 грн., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8750 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішення суду першої інстанції, відповідач АТ «Альфа-Банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування вимог посилався на те, що кредитні кошти за кредитним договором №700005833 від 14 квітня 2008 року згідно п. 2.1. надавалися позивачу у валюті - доларах США у розмірі 7762,38 США.

Вказував, що грошове зобов`язання, яке виникло між позивачем та відповідачем на підставі кредитного договору №700005833 від 14 квітня 2008 року визначено у іноземній валюті. Проте в силу приписів ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має виконуватись саме в гривнях.

Зазначав, що грошове зобов`язання за кредитним договором №700005833 від 14 квітня 2008 року під час примусового виконання на підставі судового наказу №2н-206/2009 виконувалось у гривні та без визначення його еквівалента у валюті грошового зобов`язання.

Посилався на те, що у зв`язку з коливанням курсу гривні до валюти зобов`язання за кредитним договором №700005833 від 14 квітня 2008 року було здійснено без врахування курсу гривні до валюти зобов`язання, що призвело до того, що грошове зобов`язання визначене у іноземній валюті не було виконано в повному обсязі.

Вказував, що суд першої інстанції не зверну увагу на те, що факт надання професійної правничої допомоги позивачу адвокатом належним чином та документально не підтверджено, а тому це є підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу.

25 серпня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_1 - Гузь Т.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

07 вересня 2021 року відповідач подав заперечення на відзив.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача направила на адресу апеляційного суду заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутність та відсутність позивача, проти вимог апеляційної скарги заперечувала та просила відмовити у її задоволенні.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справуу відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 квітня 2008 року між ОСОБА_1 , як позичальником, та АТ «Альфа-Банк», як кредитором, був укладений кредитний договір №700005833, за умовами якого кредитор надає позичальнику кредит та приймає в заставу в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором предмет застави, а позичальник приймає кредит та передає кредитору в заставу в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором предмет застави на наступних умовах, зокрема: сума кредиту - 7762,38 доларів США; номінальна процентна ставка - 13,5%; дата остаточного повернення кредиту - 15квітня 2013року; цільове використання кредиту - придбання транспортного засобу згідно з Договором купівлі-продажу, укладеним між позичальником та ТОВ «Авто-Технологія»; порядок повернення кредиту та сплати процентів - платежі з повернення кредиту та сплати процентів за його користування здійснюються щомісячно рівними частинами відповідно до графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є додатком №1 до договору та його невід`ємною частиною в порядку та на умовах, визначених цим договором, у разі сплати у валюті кредиту 15 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 179 доларів США, у разі погашення кредиту у валюті, відмінній від валюти кредиту, таке погашення має здійснюватися не пізніше 14 числа кожного місяця в сумі, розрахованій у порядку та на умовах, визначених цим договором.

Договором про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору №700005833 від 14 квітня 2008 рокусторони домовились, що датою остаточного повернення кредиту є 15 квітня 2017 року.

22 вересня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за №3969, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» загальну заборгованість за період з 01 червня 2017 року по 01 червня 2020 року у розмірі 3402,86 доларів США, а також 1500 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував на те, що виконавчий напис про стягнення заборгованості не може бути вчинено на підставі кредитного договору у зв`язку з відсутністю для цього правових підстав.

Як вбачається з оскаржуваного виконавчого напису, його вчинено на підставі статті 262 ЦК України, статтей 34, 87-91 Закону України «Про нотаріат», глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2021 року №296/5 та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 18 ЦК України визначено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат», порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 87 Закону України «Про нотаріат»).

Частиною першою статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Разом з тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, зокрема, п.2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі №757/24703/18-ц дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуванийвиконавчий напис вчинений нотаріусом 22 вересня 2019 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладений між банком та позивачем кредитний договір №700005833 від 14 квітня 2008 року, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, отже не є документом, який підтверджує безспірність заборгованості позивача перед відповідачем за кредитним договором у розумінні п.1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц, 02 липня 2019 року справа №916/3006/17.

Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову (постанова Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі №910/16252/17).

Як вбачається з матеріалів справи, 12 серпня 2008 року Шахтарським міськрайонним судом Донецької області у справі №2н-206/2009 було видано судовий наказ, за яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №700005833 від 14 квітня 2008 року у розмірі 52987,75 грн., заборгованість за процентами у розмірі 1423,98 грн., пеню в сумі 8528,08 грн. В рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет застави автомобіль «ВАЗ-210994-20», д.н.з. НОМЕР_1 .

Постановою старшого державного виконавця Горішньоплавнівського міського ВДВС ГТУЮ у Полтавській області від 01 червня 2018 року закінчено виконавче провадження №44609247, у зв`язку з тим, що судовий наказ №2н-206/09 фактично виконаний в повному обсязі, борг перераховано згідно платіжних доручень.

Оцінюючи наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року №158/2157/17.

Колегія суддів звертає увагу на те, що дорахування суми у зв`язку з коливанням курсу гривні до валюти, як заборгованості не передбачено, оскільки банк, звертаючись до Шахтарського міськрайонного суду Донецької області з заявою про видачу судового наказу самостійно визначив спосіб захисту своїх прав, визначивши суму заборгованості у гривні.

Стягуючи з АТ «Альфа-Банк» на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8750 грн., суд першої інстанції виходив з складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, що зазначені в розрахунку суми гонорару, часу, витраченого адвокатом на виконання робіт, а також принципу розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої -четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п'ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов'язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об'єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язаний (зобов'язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов'язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно з ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічнийправовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц,постановахВерховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява від імені позивача ОСОБА_1 підписана адвокатом Гузь Т.О., яка на підтвердження своїх повноважень до позовної заяви надала: оригінал ордеру на надання правової допомоги серії ПТ №218814 від 25 листопада 2020 року, витяг з угоди на представництво інтересів у цивільній справі №218801 від 09 листопада 2020 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копію витягу з ЄРАУ.

Також стороною позивача на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу наданорозрахунок суми гонорару за надану правову допомогу та квитанцію про сплату адвокату Гузь Т.О. 10000грн.

З витягу з угоди на представництво інтересів у цивільній справі від 09 листопада 2020 року вбачається, що вона підписана між ОСОБА_1 та адвокатом Гузь Т.О., відповідно до умов якої адвокат зобов`язана надати клієнтові правову допомогу в суді першої, апеляційної інстанцій. Розмір оплати у суді першої інстанції 10000 грн., у суді апеляційної інстанції - 5000 грн.

У відзиві на позовну заяву АТ «Альфа-Банк» посилаючисьна ч.5 ст.137 ЦПК України просив відмовити у стягненні правової допомоги на користь позивача, оскільки вважав, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката не співмірний зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Беручи до уваги складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання робіт, а також принципу розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 8750 грн.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що факт надання професійної правничої допомоги позивачу адвокатом належним чином та документально не підтверджено, спростовуються вищевикладеним та доказами, які містяться в матеріалах справи.

Крім того, представник позивача ОСОБА_1 - Гузь Т.О. у відзиві на апеляційну скаргу просила стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правову допомогу надану у суді апеляційної інстанції у розмірі 5000 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції та їх відшкодування представником позивача надано: оригінал ордеру на надання правової допомоги серії ПТ №232470 від 29 липня 2021 року, витяг з угоди на представництво інтересів у цивільній справі №218801 від 09 листопада 2020 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копію витягу з ЄРАУ, розрахунок суми фіксованого гонорару за надану правову допомогу у цивільній справі №752/1207/21 та квитанцію від 03 серпня 2021 року про сплату адвокату Гузь Т.О. 5000 грн. за надання правової допомоги у суді апеляційної інстанції.

Як вбачається з розрахунку суми фіксованого гонорару за надану правову допомогу у цивільній справі №752/1207/21 адвокатом Гузь Т.О. надана/надається правова допомога наступного характеру:

аналіз апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» на рішення суду від 07 червня 2021 року - 1000 грн.;

складання та направлення до Київського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» та організація направлення копій відзиву з додатками сторонам у справі - 2500 грн.;

представництво інтересів в суді апеляційної інстанції (підготовка процесуальних документів, заяв, клопотань, тощо, аналіз рішення суду по справ) - 1500 грн. (додатковий розрахунок після завершення розгляду справи).

Колегія суддів звертає увагу на те, що з відзиву на апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року вбачається, що представником позивача ОСОБА_1 - Гузь Т.О. не змінено правову позицію по справі, якої остання дотримувалася в суді першої інстанції подаючи позовну заяву про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає вимоканню.

Колегія суддів критично оцінює витрачений час на аналіз апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк», складання та направлення до Київського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» та організацію направлення копій відзиву з додатками сторонам у справі, з урахуванням того, що дана справа не великої складності, тому підготовка до цієї справи в суді апеляційної інстанції не вимагала великого обсягу юридичної й технічної роботи.

При цьому, представником позивача ОСОБА_1 - Гузь Т.О. до відзиву на апеляційну скаргу не було додано будь-яких нових доказів.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановахОб'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19.

Відповідач, подаючи заперечення на відзив представника позивача, просив відмовити у відшкодуванні витрат на правову допомогу, оскільки заявлена для відшкодування сума є завищеною та взагалі не підлягає стягненню з відповідача, оскільки надання правової допомоги належним чином згідно вимог чинного законодавства не доведено.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені у відзиві представника позивача ОСОБА_1 - Гузь Т.О. витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. є завищеними.

Беручи до уваги обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, яка надавала професійну правничу допомогу позивачу ОСОБА_1 робіт, що пролягали у підготовці та поданні відзиву на апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк», обсягу зазначеного відзиву, враховуючи заперечення відповідача, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування правової допомоги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення їх розміру до 1000 грн.

З огляду на вищевикладене, виходячи з конкретних обставин справи,колегія суддів приходить до висновку про стягнення з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк», місцезнаходження: місто Київ, вул. Велика Васильківська, 100, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: