Справа № 216/1464/15-ц
Провадження № 2/216/20/21
РІШЕННЯ

іменем України

16 вересня 2021 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Кузнецова Р.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Кузь А.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Якименка С.Г.,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 приміщення суду у м. Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що він є власником домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці по АДРЕСА_1 . У період з 2011 року по 2013 рік відповідач на своїй земельній ділянці, яка є суміжною з його, збудувала двоповерховий гараж, стіна якого розташована на межі наших земельних ділянок. При спорудженні вказаного гаража відповідачем порушено вимогу закону про те, що всі будівлі мають бути розміщені не ближче одного метра від межі земельних ділянок, а своєї згоди на спорудження гаража ближче одного метра до межі між земельними ділянками позивач ОСОБА_2 не надавав. Разом з цим, вказаний гараж має два поверхи і фактично затіняє земельну ділянку, а також негативно впливає на вирощування рослин та фруктових дерев. Крім того, у вказаному гаражі періодично виконуються роботи з ремонту автомобілів та їх фарбування. Запах фарби та інших речовин потрапляють до його будинку, завдаючи шкоди здоров`ю. На усні зауваження про усунення порушень правил добросусідства відповідач реагує неадекватно і зносити частину гаража не збирається. За таких обставин, позивач просить суд: зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем земельною ділянкою, що розташована на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , зобов`язавши її перенести частину гаража на відстань одного метра від спільної межі між їхніми земельними ділянками.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Також, в матеріалах справи містяться письмові заперечення проти позову, які обґрунтовані тим, що спірний гараж побудовано до того моменту, коли позивач став власником будинку АДРЕСА_1 . Для оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку відповідач отримала згоду суміжних землекористувачів, одним з яких був ОСОБА_4 , власник будинку АДРЕСА_1 . Крім того, в позовній заяві не вказано які саме права, свободи чи інтереси позивача порушені та якими саме доказами ці порушення підтверджуються.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Так, реалізуючи передбачене Конституцією України, ЦК України та ЦПК України право на судовий захист, особа повинна вказати в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Отже, порушення права повинно бути пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково і це повинно бути викликано поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною.

Спосіб захисту може бути визначений як вираз міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Такий спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути позивач, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

У рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 вказано, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 17.05.2011 (том 1 а.с. 9-10) та державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №314169 (том 1 а.с. 8).

ОСОБА_3 є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та суміжної з позивачем земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 21.12.2012 (том 1 а.с. 42) та державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №570162 (том 1 а.с. 41).

Позивач звертаючись до суду з позовом просить усунути перешкоди у користуванні ним його земельною ділянкою, та зазначає, що саме відповідачем порушені його права, оскільки гараж, що розташований на території ОСОБА_3 має два поверхи, побудований з порушенням правил ДБН і фактично затіняє його земельну ділянку, а також негативно впливає на вирощування рослин та фруктових дерев. Крім того, у вказаному гаражі періодично виконуються роботи з ремонту автомобілів та їх фарбування. Запах фарби та інших речовин потрапляють до його будинку, завдаючи шкоди здоров`ю.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звертався до виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради з заявами про вжиття заходів до власника житлового будинку АДРЕСА_2 (том 1 а.с. 76).

Відповідно до листа від 11.10.2012 виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради (том 1 а.с. 79-80, 81) в ході розгляду звернення ОСОБА_1 встановлено, що на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_2 , виявлене самочинне переобладнання літньої кухні під гараж із збільшенням площі забудови. На момент обстеження території домоволодіння факту здійснення незаконної підприємницької діяльності не виявлено, тобто ремонтно-фарбувальні роботи не здійснювались. А тому посилання позивача на вказані перешкоди в користуванні своєю земельною ділянкою в цій частині не знайшли свого підтвердження.

Як вбачається зі змісту висновку спеціаліста №32 від 14.03.2016 (том 1 а.с. 116-127) вимогам норм ДБН, СНіП та пожарної безпеки - споруда «гаражу», розташована на території домоволодіння АДРЕСА_2 - не відповідає, а саме: споруда розташована на межі сусіднього домоволодіння АДРЕСА_1 , а згідно з нормами ДБН 360-92 повинно бути не менше 1,0 м; скат даху надбудови над підвалом має схил в бік домоволодіння АДРЕСА_1 , що приводить до строку природних осадків на земельну ділянку домоволодіння АДРЕСА_1 ; споруда гаражу та житловий будинок АДРЕСА_1 відноситься до ІІ ступеня вогнестійкості (перекриття дерев`яні) - відстань між ними повинна бути 6,0 м, а по факту 4,15 м; відстань від входу гаражу до вікон сусіднього житлового будинку згідно з нормами ДБН 360-92 повинна бути 10,0 м, а по факту 5,0 м. Надана технічна документація, складена 16.11.2012, відповідає фактичному розташуванню споруди «гаражу» на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_2 , але не вказано, що споруда двоповерхова. Визначити дійсним місцезнаходження літньої кухні до переобладнання її на споруду «гараж», дату переобладнання та на предмет порушення меж між сусідськими земельними ділянками при будівництві гаражу встановити не вдалося, так як власники домоволодіння не надали технічної документації БТІ, складеної до 16.11.2012. Однак, візуальним обстеженням встановлено, що споруда гаражу на 2,5 м довше літньої кухні, на місці якої вона була збудована. Письмової згоди про домовленість попереднього власника земельної ділянки ОСОБА_4 , на дозвіл будівництва гаражу по межі, власники домоволодіння АДРЕСА_2 , не надали. Через відсутність технічної документації БТІ на домоволодіння АДРЕСА_2 , складеної до 16.11.2012, встановити в якому році була зведена споруда «гаражу» не можливо, тобто хто був власником домоволодіння АДРЕСА_1 на момент будівництва гаражу і чия згода була потрібна, не встановлено. Крім того, експерт зазначила, що пункт 9 висновку, складеного ТОВ «Смарт Інжинірінг» (том 1 а.с. 22-33) по факту не відповідає дійсності.

Відповідно до ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Власники та землекористувачі суміжних земельних ділянок повинні жити за правилами добросусідства, тобто зобов`язані співпрацювати при вчиненні дiй, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них, не порушувати законні права один одного (ст.ст. 91, 96, 103 ЗК України).

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осiб на земельнi дiлянки здійснюється шляхом, зокрема: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом способiв.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено, що суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (Постанова КЦС ВС від 06.06.2019 № 468/1375/15-ц (61-12143св18).

За змістом статей 13, 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування (статті 79, 79-1 ЗК України).

Відповідно до п. 2.1. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом держкомітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 №376 встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Земельні ділянки як позивача так і відповідача були передані їм у власність. Земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери, що однозначно свідчить що вони мають чітко визначені межі.

Відповідачем надано копію акту встановлення та погодження меж земельної ділянки (а.с. 36) ОСОБА_3 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з якої вбачається, що суміжний землекористувач (землевласник) ОСОБА_4 , земельна ділянка якого розташована за адресою: АДРЕСА_2 , узгодив межі земельної ділянки з відповідачем.

Разом з цим, дослідивши вказаний акт, суд встановив відсутність дати його складання та підпис головного спеціаліста Управління земельних ресурсів, а тому вважати його належним та допустимим доказом не має підстав.

Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (стаття 103 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Статтею 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Крім того, відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вбачається, що застосовуючи положення стаття 391 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положення статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Також, відповідно до пункту 23 Постанови № 6 від 30.03.2012 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з`ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. У необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК. Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт істотного порушення будівельних норм, яка впливає на міцність і безпечність будівлі має довести особа, яка пред`явила позов про знесення самочинного будівництва (частина сьома статті 376 ЦК, частина перша статті 60 ЦПК).

Доводи позивача стосовно того, що діями відповідача було порушено його права, як власника земельної ділянки у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, доказів того яким чином порушується його право власності чи законного володіння позивач не надав.

Так, дійсно, висновком спеціаліста №32 від 14.03.2016 (том 1 а.с. 116-127) встановлено, що вимогам ДБН, СНіП та пожарної безпеки - споруда «гаражу», розташована на території домоволодіння АДРЕСА_2 - не відповідає.

Але, обгрунтування позивача про те, що гараж фактично затіняє його земельну ділянку, що негативно впливає на вирощування рослин та фруктових дерев, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки ОСОБА_1 не надано доказів, які підтверджували б, що внаслідок порушення відповідачем ДБН, СНіП та пожарної безпеки - споруди «гаражу» відбулося пошкодження фруктових дерев чи рослин на території його земельної ділянки. Крім того, жодних клопотань про проведення експертного дослідження чи призначення судової експертизи з метою визначення розміру завданої шкоди та встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням шкоди позивачем не заявлялися.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з цим, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували незаконність та неправомірність дій відповідача та які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, і тим самим підтверджували обставини створенням ним перешкод у користуванні власністю, саме на тих умовах які заявлені позивачем.

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 15,16 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 12, 13, 76-77, 81, 89, 141, 264-265 ЦПК України, ст.ст. 91, 95, 96, 103, 106, 152, 158 ЗК України, суд -

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

-позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: не відомий, місце проживання: АДРЕСА_2 ;

-відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: не відомий, місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 04 жовтня 2021 року

Суддя Р.О. Кузнецов