РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року Херсонський міський суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Прохоренко В.В.,

секретар Бакшина К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності, посилаючись на те, що з 04.06.1988 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу ними було придбано нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , та належать їм на праві спільної сумісної власності, оскільки придбана за спільні кошти. Право власності на вказану квартиру зареєстровано на відповідача. 25.12.2007 року шлюб між ними розірвано. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя не досягнуто.

З урахуванням викладеного, ст.ст. 60,63,70,71 СС України просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину трикімнатної кватири за адресою: АДРЕСА_2 , стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена у встановленому законом порядку.

Враховуючи подані заяви та належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового засідання суд вважає можливим розглянути с праву у відсутність сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.06.1988 року, що підтверджується актовим записом № 302, складеним Суворовським відділом РАЦС м.Херсона 04.06.1988 року.

25.12.2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується актовим записом № 545, складеним Відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у мХерсоні.

За час перебування сторін у шлюбі ними придбано майно, а саме: трикімнатна кватира за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Ляшук Л.Г. Право власності зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 26.08.2004 року, на ім`я ОСОБА_2 квартира придбана за 64 130,00 грн.

На підтвердження факту придбання квартири за спільні кошти позивач надав заяву про видачу готівки № 3027378 від 20.08.2004 року, відповідно до якої з його рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в Херсонській філії ПАТ АКІБ «Укрсиббанк» було знято 53 127,00 грн.

Вирішуючи спір щодо поділу спільного майна, його вартість визначається за погодженням між подружжям, а при не досягненні згоди виходячи з дійсної його вартості.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя

є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір,

а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Судом встановлено, що спірна квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , належність вказаного майна до особистої приватної власності ОСОБА_2 не доведено, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. Позивач є співвласником квартири, оскільки вона перебувала у спільній сумісній власності колишнього подружжя та підлягає поділу.

За таких обставин, визнаючи розмір часток в спільному майні подружжя, суд вважає за необхідне визначити їх рівними, оскільки підстав для відступлення від засад рівності передбаченої законом не має.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Матеріалами справи підтверджено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільних речей

Згідно до ч.3 ст.13 ЦК України не допускається дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанню правом в інших формах.

Частиною 2 ст. 14 ЦК України визначено, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Отже, при поділі майна, що є об`єктом права спільної часткової власності, зокрема неподільних речей суд має застосовувати положення частини 4,5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду.

Враховуючи, що сторони не вчинили таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділенні між ними відповідно до їх часток, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, шляхом визнання ідеальних часток у спільному майні подружжя без його реального поділу, та залишення майна в їх спільній частковій власності.

Також на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір 704,80 грн.

На підставі викладеного ст. ст. 3, 54, 55, 60, 70 СК України, керуючись ст. ст. 6-13, 76-79, 81, 141,142, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,9 кв.м., житловою 38,8 кв.м. об`єктом спільної сумісної власності подружжя: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за:

ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину: трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину: трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Залишити майно у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: В.В. Прохоренко