КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/8148/20

номер провадження: 22-ц/824/9025/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.

за участю секретаря - Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенко Ганни Олександрівни на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року у складі судді Осаулова А.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний банк» Луньо Ілля Вікторовича про зобов`язання вчинити дії щодо визнання кредитором банку, включення і внесення змін до реєстру акцентованих вимог кредиторів вимог про стягнення коштів заробітної плати та інших виплат,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Луньо Іллі Вікторовича (далі - уповноважена особа Фонду) про зобов`язання вчинити дії щодо визнання кредитором банку, включення і внесення змін до реєстру акцентованих вимог кредиторів вимог про стягнення коштів заробітної плати та інших виплат.

Позовна заява мотивована тим, що з 03 листопада 2008 року ОСОБА_1 працювала на посадах провідного спеціаліста, головного спеціаліста відділу організаційно-кадрової роботи Управління адміністрування персоналу Департаменту управління персоналом у публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк»). Вказувала, що 01 жовтня 2014 року між нею та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено трудовий договір, згідно з умовами якого їй визначено розмір заробітної плати в сумі 12 220 грн 00 коп. та передбачено нарахування і виплату 21 листопада 2014 року додаткової заробітної плати в сумі 36 660 грн 00 коп.

Зазначала, що 20 листопада 2014 року у ПАТ «ВіЕйБі Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію, 19 березня 2015 року - розпочато процедуру ліквідації, а в подальшому призначено ліквідатора.

Вказувала, що 26 червня 2015 року її звільнено із займаної посади за власним бажанням, у зв`язку із доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, згідно ч.1 ст.38 КЗпП України. При звільненні з нею було проведено розрахунку відповідно до вимог ст.ст.116, 117 КЗпП України, а саме, не виплачена додаткова заробітна плата у розмірі 36 660 грн 00 коп. та оплата роботи у вихідні дні 25-26 січня 2014 року у розмірі 2 444 грн 00 коп.

Зазначала, що у зв`язку з тим, що її вимоги до уповноваженої особи Фонду про виплату заробітної плати та оплати роботи у вихідні дні були залишені без задоволення, вона була вимушена звертатись до суду за захистом своїх прав. Так, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/34977/18 стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на її користь додаткову заробітну плату у сумі 36 660 грн 00 коп., оплату за роботу у вихідні дні у сумі 2444 грн 00 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 26 червня 2015 року по 09 жовтня 2015 року у сумі 75 328 грн 90 коп. і компенсацію втрати частини заробітку (інфляційні нарахування) у сумі 16 480 грн 53 коп. Крім того, Дарницьким районним судом міста Києва у справі №753/10241/16-ц стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 10 жовтня 2015 року по 19 січня 2017 року включно у розмірі 331 873 грн 55 коп. та компенсацію втрати частини доходів (інфляційні нарахування) у сумі 5 439 грн 60 коп.

Вказувала, що вона зверталась до відповідача із заявою про включення її вимог до другої черги акцептованих вимог кредиторів банку, на що отримано відмову. За наслідками звернення до суду про зобов`язання відповідача вчинити дії у задоволенні позову було відмовлено.

Зазначала, що оскільки з нею не проведено розрахунок по заробітній платі в сумі 36 660 грн 00 коп. та по оплаті за роботу у вихідні дні у розмірі 2 444 грн 00 коп, то вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 27 червня 2015 року по 10 березня 2020 року, що становить 958 300 грн 40 коп. та на компенсацію втрати частини доходів (інфляційні нарахування) за цей же період, що становить 18 483 грн 53 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила зобов`язати уповноважену особу Фонду визнати її кредитором ПАТ «ВіЕйБі Банк» та включити до другої черги Реєстру акцептованих вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» її вимоги в загальному розмірі 1 015 887 грн 93 коп., з яких: 36 660 грн 00 коп. - заборгованість по заробітній платі згідно п. 4.2 трудового договору, 2 444 грн 00 коп. - заборгованість по заробітній платі за роботу у вихідні дні 25-26 січня 2014 року, 958 300 грн 40 коп. - середній заробіток за час затримки розрахунку згідно зі ст.117 КЗпП України станом на 10 березня 2020 року, 18 483 грн 53 коп. - інфляційні нарахування станом на 10 березня 2020 року. Також позивачка просила внести зміни до Реєстру акцептованих вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк», включивши до другої черги її грошові вимоги в загальному розмірі 1 015 887 грн 93 коп.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2021 рокупозовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивачки - адвокат Лисенко Г.О. подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачка не має права на включення її до Реєстру акцептованих вимог кредиторів. Вказує, що суд виходив з того, що на даний час відсутнє рішення суду, яким би було стягнуто з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату та середній заробіток. Дійсно, позивачка раніше зверталася до судів загальної юрисдикції (справи №753/10241/16-ц та №761/22643/15-ц) з метою стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку у загальному порядку та рішеннями судів у вказаних справах її позовні вимоги були задоволені. Проте, Верховний Суд постановою від 16 січня 2019 року у справі № 753/10241/16-ц та постановою від 19 червня 2019 року у справі № 761/22643/15-ц скасував ці рішення, зазначивши, що обраний порядок стягнення заробітної плати помилковий, оскільки під час ліквідації банків підлягає застосуванню спеціальний нормативно-правовий акт - Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Саме процедурний аспект став підставою для скасування рішень судів у справах №753/10241/16-ц та № 761/22643/15-ц.

При цьому, на момент звільнення уповноважена особа Фонду була зобов`язана провести розрахунок з позивачкою, проте це здійснено не було, а факт порушення прав позивачки встановлено судом. Саме з цього моменту позивачка набуває статусу кредитора, оскільки будь-який інший порядок стягнення належних їй сум неможливий в силу пріоритетності Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Стягнення суми, наприклад, за виконавчим листом на підставі рішення суду про стягнення суми неможливе. Вважає, що за умов коли позивачка фактично набуває статусу кредитора, повинен застосовуватись порядок, який міститься в Законі України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тобто задоволення вимоги позивачки щодо проведення з ним розрахунку при звільненні як з кредитором, оскільки банк як роботодавець припиняє своє існування. Проте, позивачка отримала відмову на включення її вимоги до Реєстру, а тому вона позбавлена можливості отримати невиплачену їй суму заробітної плати та компенсації.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач перебувала у трудових відносинах з ПАТ «ВіЕйБі Банк» з 03 листопада 2008 року.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року №733 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 листопада 2014 року №123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким з 21 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Відповідно до постанови правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 березня 2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» строком на 1 рік з 20 березня 2015 року по 19 березня 2016 року включно.

Наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» №78-п від 26 червня 2015 року ОСОБА_1 26 червня 2015 року звільнено за власним бажанням, у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку за ст.38 КЗпП України.

22 лютого 2016 року виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 213 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» на два роки - до 19 березня 2018 року включно. Крім того, строком на два роки були продовжені повноваження ліквідатора ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М. А. - до 19 березня 2018 року включно.

15 лютого 2018 року виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 474 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» строком на два роки з 20 березня 2018 року до 19 березня 2020 року включно. Також строком на два роки були продовжені повноваження ліквідатора ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М. А. з 20 березня 2018 року до 19 березня 2020 року включно.

Вважаючи свої трудові права порушеними, у зв`язку з невиплатою заробітної плати, ОСОБА_1 зверталась до суду за захистом своїх прав.

Так, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2017 року у справі №761/34977/18, стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_1 додаткову заробітну плату у сумі 36 660 грн 00 коп., оплату за роботу у вихідні дні у сумі 2444 грн 00 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 26 червня 2015 року по 09 жовтня 2015 року у сумі 75 328 грн 90 коп., компенсацію втрати частини заробітку (інфляційні нарахування) у сумі 16 480 грн 53 коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 27 червня 2017 року у справі №753/10241/16-ц, стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 10 жовтня 2015 року по 19 січня 2017 року включно у розмірі 331 873 грн 55 коп. та компенсацію втрати частини доходів (інфляційні нарахування) у розмірі 5 439 грн 60 коп.

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/10241/16-ц та постановою Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 761/22643/15-ц, скасовані вказані вище судові рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Верховний Судзазначив, що обраний порядок стягнення заробітної плати помилковий, оскільки під час ліквідації банків підлягає застосуванню спеціальний нормативно-правовий акт - Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Запровадження тимчасової адміністрації у банку та початок процедури його ліквідації унеможливлюють стягнення з банку коштів в інший спосіб, аніж це передбачено Законом.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до уповноваженої особи Фонду із заявою про визнання вимог кредитора та включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів (а.с.21-22).

Листом від 09 березня 2017 року за №22/2-8351 в.о. уповноваженої особи Фонду відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її заяви (а.с.25).

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 повторно звернулася до уповноваженої особи Фонду із заявою про визнання вимог кредитора та включення до реєстру вимог кредиторів (а.с.26-32).

Листом від 27 листопада 2019 року за №08/2-6958 уповноважена особа Фонду відмовила ОСОБА_1 у задоволенні її заяви, посилаючись на те, що Київським апеляційним судом постановою від 17 вересня 2019 року у справі №761/34977/18 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до уповноважена особа Фонду про зобов`язання визнати її кредитором банку та включити грошові вимоги до другої черги порядку черговості, а також подати зміни, внесені до Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ВіЕйБі Банк» на затвердження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (а.с.33-34).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, що регулює правовідносини, які виникли між сторонами.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон). Також цим Законом регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Статтею 36 вказаного вище Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з п.п 1, 2 ч. 5 цієї статті, під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку).

Згідно з п.3 ч.6 ст.36 Закону, обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю працівників банку.

Тобто, передбачені ч.5 ст.36 Закону обмеження не поширюються на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати, однак лише у період тимчасової адміністрації.

Відповідно до ч.1 ст.44 Закону, Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Згідно з ч.5 ст.45 Закону, протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Відповідно до ч.1 ст.52 Закону, кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у певній черговості, зокрема до другої черги віднесені грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

У спорах, пов`язаних з виконанням банком (в якому запроваджена тимчасова адміністрація та/або розпочата процедура ліквідації) зобов`язань перед кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними; цей Закон є пріоритетним щодо інших нормативних актів України у цих правовідносинах.

Порядок задоволення визнаних ліквідатором вимог кредиторів під час ліквідації банку не передбачає можливості задоволення вимог конкретного кредитора поза процедурою, встановленою Законом.

Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача і початок процедури його ліквідації як юридичної особи зумовили настання для позивача правових наслідків, зокрема необхідність застосування спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення у передбачених Законом порядку та черговості.

Відповідно до п.п. 1 п. 1 Глави VII Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21 серпня 2017 року №3711, підставою для внесення до затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів є рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, однією із умов включення вимоги позивача до Реєстру є рішення суду, за яким уповноважена особа Фонду буде зобов`язана визнати позивача кредитором та включити її до Реєстру, а також внести до нього відповідні зміни для реалізації самої вимоги.

Із листа уповноваженої особи Фонду від 27 листопада 2019 року за №08/2-6958 вбачається, що ОСОБА_1 у вересні 2018 року зверталася до суду із позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» Славкіної М.А. про зобов`язання вчинити дії по включенню вимог заборгованості до Реєстру акцептованих вимог кредиторів банку (справа №761/34977/18).

Відповідно до інформації із Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року у справі №761/34977/18 зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» Славкіну М.А. вчинити дії по включенню та подачі відповідних змін до кредиторських вимог другої черги у Реєстрі акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк». Підставою звернення до суду з вказаним позовом була відмова відповідача задовольнити заяву ОСОБА_1 про задоволення вимог кредитора із включенням її грошових вимог на загальну суму 473 666 грн 18 коп. до реєстру кредиторів, викладена в листі від 09 березня 2017 року, а саме, вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь заборгованості за рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року у сумі 130 913 грн 43 коп. та заборгованість за рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року у сумі 342 752 грн. 75 коп.

Разом з тим, указане судове рішення було скасовано постановою Київського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року та в задоволенні позову ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної М.А. про зобов`язання вчинити дії по включенню вимог заборгованості до Реєстру акцептованих вимог кредиторів банку у справі №761/34977/18- відмовлено.

Вказана постанова Київського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року у справі №761/34977/18 є чинною та позивачкою в касаційному порядку не оскаржена.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України).

Частиною 1 ст.18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановити їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №306/192/14-ц.

За обставин наявності постанови Київського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року у справі №761/34977/18, яке стало підставою для відмови ОСОБА_1 у задоволенні її заяви про визнання вимог кредитора та включення до реєстру вимог кредиторів, про що зазначено в листі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» від 27 листопада 2019 року за №08/2-6958, правові підстави вважати вказану відмову відповідача неправомірною, відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії щодо визнання кредитором банку, включення і внесення змін до реєстру акцентованих вимог кредиторів вимог про стягнення коштів заробітної плати та інших виплат, за її безпідставністю.

Докази та обставини, на які посилається представник позивачки в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенко Ганни Олександрівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: