Постанова

Іменем України

06 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 344/20234/19

провадження № 61-13287св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Міністерство юстиції України, служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , підписану адвокатом Івасишин Зоряною Зорянівною, на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 липня 2021 року в складі колегії суддів Фединяка В. Д., Бойчука І. В., Девляшевського В. А.,

ВСТАНОВИВ :

Історія справи

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про повернення малолітньої дитини до місця постійного проживання.

Позов мотивував тим, що сторони з березня 2017 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та після одруження спільно проживали в Ізраїлі за місцем проживання чоловіка. ІНФОРМАЦІЯ_1 в Ізраїлі у подружжя народилась донька ОСОБА_3 . Указував, що 22 липня 2019 року подружжя разом із донькою прилетіли до України з наміром повернутись 12 серпня 2019 року, однак у вказану дату ОСОБА_2 відмовилась повертатись в Ізраїль та без його згоди утримує доньку в Україні. 25 вересня 2019 року він самостійно повернувся в Ізраїль. Зазначав, що такі дії матері вказують на порушення нею прав та інтересів малолітньої доньки сторін, яка народилась в Ізраїлі, є громадянкою вказаної держави, отримувала необхідне медичне обслуговування та належні умови для забезпечення її розвитку. Посилався на те, що як його дружина, так і донька перебували на повному його утриманні, а відмову повертати дитину відповідачка використовує для отримання від нього грошових коштів. Позивач стурбований тим, що ОСОБА_3 перебуває в чужому для неї оточенні, з іншими цінностями та ставленням до дитини. Зазначав, що виховання дитини на території України з використанням методики заборон може глибоко травмувати дівчинку.

Указував, що після відмови відповідачки повертатися з дитиною до Ізраїлю він відразу розпочав процедуру повернення дитини до її постійного місця проживання. Міністерство юстиції України через свої територіальні органи намагалось встановити місце проживання дитини, однак за останньою відомою батькові дитини адресою перебування дитини її виявлено не було. Жодного письмового або усного пояснення щодо підстав утримання малолітньої дитини в Україні без згоди батька відповідачка не надала. Вказує, що утримання дитини на території України порушує право батька на піклування за донькою.

З огляду на викладене просив:

- визнати незаконним утримування ОСОБА_2 на території України малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- повернути малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на територію Держави Ізраїль за адресою її постійного проживання: АДРЕСА_1 ;

- якщо рішення не буде виконано у добровільному порядку, зобов`язати відповідачку передати малолітню ОСОБА_4 її батькові;

- покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини в Державу Ізраїль, на нього; - ухвалити рішення в цій справі протягом шести тижнів від дати отримання цієї позовної заяви;

- допустити негайне виконання цього рішення в частині повернення дитини в Державу Ізраїль.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- при вирішенні спорів цієї категорії перевага надається якнайкращому забезпеченню інтересів дитини;

- позивач не надав доказів на підтвердження здійснення ним піклування над дитиною, а також документів з приводу його соціального стану та працевлаштування;

- наявнийсерйозний ризик того, що повернення дитини може завдати їй фізичної або психічної шкоди;

- повернення дитини може створити для дитини нетерпиму обстановку та порушити її тісний зв`язок з матір`ю;

- дитина вже більше року проживає на території України та прижилась у новому середовищі.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 липня 2021 року апеляційну скаргу представника позивача задоволено, рішення Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено:

- визнано незаконним утримування ОСОБА_2 на території України малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- повернуто малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на територію Держави Ізраїль за адресою її постійного проживання: АДРЕСА_1 ;

- якщо рішення не буде виконано у добровільному порядку, зобов`язано ОСОБА_2 передати малолітню ОСОБА_4 її батькові ОСОБА_1 ;

- витрати, пов`язані з поверненням дитини до Держави Ізраїль, покладено на позивача;

- вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суд мотивована тим, що:

- переміщення дитини відбулось 22 липня 2019 року, а позов до суду про повернення малолітньої дитини до місця постійного проживання подано 13 листопада 2019 року, тобто в межах річного строку;

- процедура повернення дитини до держави її постійного проживання відповідно до Гаазької конвенції не є спором про визначення місця проживання дитини і не вирішує питань, які стосуються піклування;

- з`ясуванню в цій справі підлягає виключно законність утримання матір`ю дитини на території України, а також наявність передбачених Гаазькою конвенцію підстав для відмови в її поверненні до держави постійного проживання;

- відповідачка не надала суду доказів на підтвердження того, що існує серйозний ризик, що таке повернення загрожує дитині психологічною або фізичною небезпекою, чи що внаслідок повернення дитина потрапить у нетерпимі умови;

- повернення дитини до місця постійного проживання не перешкоджає матері супроводжувати малолітню ОСОБА_5 під час її повернення та звернутись до компетентних органів держави Ізраїль для вирішення по суті питання опіки та визначення місця проживання дитини.

Аргументи учасників справи

07 серпня 2021 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду підписану представником касаційну скаргу на постанову апеляційного суду та просила її скасувати як таку, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

- оскаржена постанова не спрямована на забезпечення якнайкращих інтересів дитини;

- дитина переміщена до України за згодою та в супроводі обох батьків;

- супроводжувати дитину до Ізраїлю в разі прийняття судом рішення про її повернення мати не може в зв`язку з її кримінальним переслідуванням за поданою позивачем заявою щодо викрадення дитини, а тому задоволення позову спричинить розрив тісних стосунків матері та доньки;

- позивач дав згоду на залишення дитини з матір`ю та сам мав намір у подальшому повернутися до України, а подальша зміна поведінки позивача не свідчить про незаконне утримання матір`ю дитини;

- повернення дитини до Ізраїлю становить небезпеку для її життя та здоров`я з огляду на триваючий воєнний конфлікт;

- апеляційний суд не навів мотивів відхилення поданих позивачкою доказів (висновків психологів), а також безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит психолога в судовому засіданні;

- апеляційний суд проігнорував позицію служби в справах дітей ВК Івано-Франківської міської ради щодо неможливості повернення дитини.

У вересні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов підписаний представником відзив на касаційну скаргу, в якому позивач просив залишити скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Позивач посилається на те, що згоди на залишення дитини в Україні не надавав, а всі зв`язки у дитини з Україною виникли вже після порушення батьком питання про її повернення на територію Держави Ізраїль. Уважає, що оскільки процедура повернення дитини розпочата до спливу одного року з моменту переміщення, суд зобов`язаний ухвалити рішення про негайне повернення дитини. Зазначає, що відповідачка не надала доказів існування серйозного ризику для фізичної та психологічної безпеки дитини в разі прийняття рішення про її повернення. Вказує, що територія Ізраїлю була об`єктом епізодичних ракетних обстрілів і до народження ОСОБА_5 , а тому, народжуючи дитину саме в Ізраїлі, відповідачка прийняла обдумане і зважене рішення щодо подальшого її виховання в цій країні. На момент розгляду справи в судах всі державні установи Ізраїлю працюють в звичайному режимі, евакуація громадян не проводилася, громадський транспорт продовжує працювати, а уряд вживає ефективних заходів щодо мінімізації ризиків виникнення обстрілів та терактів. Наголошує на тому, що предметом цієї справи не є визначення місця проживання дитини та розлучення дитини з матір`ю.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження в справі. Клопотання ОСОБА_2 задоволено, зупинено виконання постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 13 липня 2021 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 19 серпня 2021 року зазначено, що позивач оскаржує судове рішення з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: апеляційний суд при вирішенні справи не врахував висновки про застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 квітня 2021 року в справі № 2-4237/12.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Рамат-Ган у лікарні «Тель Ха-Шомер» у сторін народилась дочка ОСОБА_3 . Дитина має документи як щодо громадянства Ізраїлю, так і громадянства України.

Мати дитини ОСОБА_2 є громадянкою України та має постійне місце проживання (реєстрацію) в Україні з 2011 року за адресою: АДРЕСА_2 .

Батько дитини ОСОБА_1 , країна народження - Таджикистан , має громадянство Ізраїлю.

22 липня 2019 року сторони разом із дитиною прибули до України з метою відвідати батьків дружини. Згідно з роздруківками електронних квитків датою вильоту з Ізраїлю до міста Києва є 22 липня 2019 року, дата вильоту з Києва до Тель-Авіву була запланована на 12 серпня 2019 року.

В зазначену в квитках дату сторони та їх дитина до Ізраїлю не повернулися.

27 серпня 2019 року Державою Ізраїль подано запит на повернення дитини ОСОБА_4 .

ОСОБА_5 має лікаря-педіатра в КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» Івано-Франківської міської ради.

Відповідно до копії Реєстраційної картки № 221807, виданої 10 жовтня 2019 року, ОСОБА_5 внесена до загальноміського реєстру дітей-заявників на вступ до «ДНЗ №22 «Світанок».

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає доводи, викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини, яку Верховна Рада України ратифікувала 27 лютого 1991 року).

Держави-учасниці забезпечують те, щоби дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини (частина перша статті 9 вказаної Конвенції).

Питання незаконного переміщення та утримання дітей на міжнародному рівні врегульовано в Гаазькій конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (далі - Гаазька конвенція), яка набула чинності для України 01 вересня 2006 року.

За змістом статті 3 Гаазької конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо:

a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та

b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

У справі, що переглядається, суди встановили, що переміщення малолітньої ОСОБА_5 з Ізраїлю до України відбулося в супроводі та за згодою обох батьків, а тому з`ясуванню підлягала обставина незаконного утримання дитини матір`ю на території України після запланованої дати повернення сім`ї до Держави Ізраїль.

Відповідно до статті 12 Гаазької конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Апеляційний суд установив, що згоди на залишення дитини в Україні батько дитини не надавав, а з позовом до суду про її повернення до місця постійного проживання ОСОБА_1 звернувся в межах річного строку з початку незаконного утримування дитини на території України.

За таких обставин дитина підлягала поверненню до Держави Ізраїль у випадку встановлення судами відсутності перешкод для такого повернення, вичерпний перелік який наведено в статтях 13, 20 Гаазької конвенції.

У статті 13 Гаазької конвенції передбачено, що незважаючи на положення статті 12, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

За змістом статті 20 Гаазької конвенції у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Гаазька конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Заперечуючи проти повернення дитини до Ізраїлю, ОСОБА_2 посилалася, зокрема, на те, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди. При цьому в контексті загрози заподіяння дитині фізичної шкоди відповідачка посилалася на триваючий військовий конфлікт на території Ізраїлю та ракетні обстріли, які лише за 10 днів травня нараховували понад 4 000 епізодів. З приводу можливості заподіяння шкоди психіці дитини внаслідок її повернення до Ізраїлю відповідачка посилалася на дослідження Центру психологічної допомоги дітям «Серденько» від 03 листопада 2020 року та психологічну характеристику психоемоційного стану дитини від 01 червня 2021 року, за змістом яких дитина не зможе подолати небезпеку розриву близьких стосунків з матір`ю, що може викликати глибокий внутрішній конфлікт та розвиток психогенного захворювання, що впливає на важливі сфери формування особистості.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що стаття 8 ЄКПЛ покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Відмова врахувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13, 20 Гаазької конвенції, і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 ЄКПЛ, а також меті та завданню Гаазької конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, що не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які треба тлумачити вузько. Це також дозволить ЄСПЛ, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд (SATANOVSKA and RODGERS v. UKRAINE, § 31, ЄСПЛ, 28 січня 2021 року).

Європейський суд з прав людини звернув увагу, що у справі заявників суд першої інстанції, дослідивши обставини справи під час повноцінного судового розгляду, вирішив відмовити у задоволенні заяви про повернення дитини з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією. Зокрема, беручи до уваги три висновки психологічного обстеження й усні показання психолога під час судового розгляду, суд першої інстанції виснував, що повернення дитини до Сполученого Королівства поставить її під загрозу заподіяння психічної шкоди у розумінні пункту «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції. Під час перегляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції. Висновки судів нижчих інстанцій згодом були відхилені Верховним Судом, який зробив протилежний висновок - про відсутність ризику заподіяння психічної шкоди у випадку повернення дитини до Сполученого Королівства (SATANOVSKA and RODGERS v. UKRAINE, § 32, ЄСПЛ, 28 січня 2021 року).

Європейський суд з прав людини зазначив, що головне питання у цій справі полягає у тому, чи дотримався Верховний Суд процесуальних зобов`язань за статтею 8 ЄКПЛ стосовно надання конкретного та детального обґрунтування у контексті винятків, передбачених Гаазькою конвенцією, під час скасування рішень судів нижчих інстанцій і видачі розпорядження про повернення дитини. На думку ЄСПЛ, той із батьків, хто виступає проти повернення, має, насамперед, надати достатньо доказів щодо цього. Відповідачка виконала свій обов`язок, надавши висновки психологічного обстеження, які мали значення для оцінки існування серйозного ризику того, що повернення дитини поставить останню під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди. А суд першої інстанції розглянув ці висновки та перевірив їх, безпосередньо допитавши психолога під час судового розгляду. На підставі попередньої практики ЄСПЛ виснував, що суд першої інстанції надав сторонам можливість перехресного допиту психолога, забезпечивши цим змагальність сторін під час розгляду висновків, і такі докази становили невід`ємну частину справи. Тому їх не можна було згодом опосередковано відхилити як невідповідні або неважливі (SATANOVSKA and RODGERS v. UKRAINE, § 33, ЄСПЛ, 28 січня 2021 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 квітня 2021 року в справі № 2-4237/12 (провадження № 14-21звц21) з урахуванням наведених вище висновків ЄСПЛ вказано, що «Верховний Суд взагалі не розглянув питання, чи були висновки психологічного обстеження й усні показання психолога відповідними та достовірними, не навів жодних причин, чому не взяв їх до уваги, не розглянув ключові докази, які були відповідними, та не пояснив, яке значення вони мали, і які висновки слід було зробити. А у § 36 рішення ЄСПЛ звернув увагу на те, що Верховний Суд не здійснив ефективний перегляд заперечення відповідачки, які ґрунтувалися саме на пункті «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції. Тому Велика Палата Верховного Суду має, зокрема, оцінити доводи відповідачки стосовно того, що повернення дитини до Сполученого Королівства загрожуватиме заподіянням їй фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Суди першої й апеляційної інстанцій дослідили висновки за результатами психологічних досліджень від 12 лютого 2013 року, 30 грудня 2013 року та 28 липня 2015 року. […] Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що суди першої й апеляційної інстанцій зробили їхні висновки, проаналізувавши показання допитаного в суді першої інстанції психолога, який пояснив, що проблем з адаптацією у дитини за місцем проживання та у дитячому садочку немає; дитина сприймає місце проживання в Україні постійним і комфортним для себе та своєї сім`ї; існує серйозний ризик того, що повернення до Сполученого Королівства створить для дитини загрозу заподіяння психічної та фізичної шкоди. […] За обставин цієї справи складені психологом як спеціалістом висновки є належними, допустимими та достатніми доказами. У Великої Палати Верховного Суду немає підстав не брати до уваги досліджені судами першої й апеляційної інстанцій докази, що мають значення для застосування пункту «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції та підтверджують наявність обґрунтованих ризиків заподіяння шкоди психіці дитини внаслідок її повернення до Сполученого Королівства. […]У § 35 рішення ЄСПЛ вказав, що Верховний Суд не навів жодного аналізу тверджень відповідачки про відсутність у неї можливості поїхати зі своїм сином до Сполученого Королівства через проблеми зі здоров`ям, коштами та візою, хоча питання про можливе заподіяння шкоди дитині у випадку її повернення було пов`язане саме з розлученням відповідачки та дитини. […] Велика Палата Верхового Суду вважає, що факти, встановлені судами, а також наведені пояснення представника відповідачки підтверджують її доводи про відсутність у неї можливості вільно їздити до Сполученого Королівства у разі задоволення позову та розлучення із дитиною. За такої ситуації у суду тим більше немає підстав ставити під сумнів наявність ризиків, про які зазначив у письмових висновках психолог, допитаний у суді першої інстанції. Тому, враховуючи вказане, зміст рішення ЄСПЛ, факти, які встановили суди першої й апеляційної інстанцій, докази, які дослідили ці суди, а також пояснення сторін, Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який не взяв до уваги відповідні доводи відповідачки, не є належно обґрунтованими. У контексті винятків, передбачених Гаазькою конвенцією, досліджені судами у цій справі належні та допустимі докази є достатніми для підтвердження заперечень відповідачки проти повернення дитини до Сполученого Королівства. Висновки судів першої й апеляційної інстанцій ухвалені на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу їхніх вимог і заперечень, підтверджених відповідними доказами. Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, що можуть перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 ЄКПЛ. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не згідно із законом, не відповідає легітимним цілям, переліченим у пункті 2 цієї статті, та не може вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Відмова у задоволенні позову у цій справі становить втручання у гарантоване статтею 8 ЄКПЛ право позивача, але з огляду на викладене вище немає жодних підстав виснувати про порушення такого права у світлі пункту 2 статті 8 ЄКПЛ. З огляду на встановлені судами першої й апеляційної інстанцій ризики (пункт «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції) втручання у право позивача, гарантоване статтею 8 ЄКПЛ, переслідує легітимну мету, а саме захист прав і свобод дитини. […] Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій конвенції виключення, зокрема у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди. Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судами на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові є виправданою».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються (пункт 1 частини першої статті 264 ЦПК України).

У мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення (пункти 1 і 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України).

У справі, що переглядається, апеляційний суд:

не звернув уваги на подані відповідачкою докази (висновки психологів) та не навів мотивів їх відхилення в контексті можливості заподіяння дитини психічної шкоди внаслідок повернення до Держави Ізраїль;

безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідачки про допит психолога в судовому засіданні;

не надав належної оцінки доводам відповідачки щодо можливості заподіяння дитині фізичної шкоди внаслідок триваючого військового конфлікту на території Держави Ізраїль.

З огляду на викладене апеляційний суд зробив передчасний висновок про наявність правових підстав для задоволення позову про повернення дитини.

В силу положень частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без урахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 квітня 2021 року в справі № 2-4237/12 (провадження № 14-21звц21), у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції на підставі положень статті 411 ЦПК України.

З урахуванням наявності підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції її виконання поновленню не підлягає.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , підписану адвокатом Івасишин Зоряною Зорянівною, задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 липня 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З прийняттям постанови суду касаційної інстанції постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 13 липня 2021 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук