справа № 522/4530/21
провадження № 2/522/820/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

11 жовтня 2021 року м. Одеса

Приморським районним судом м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Звонецької І.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення н а роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 26.02.2021 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Акціонерного товариства «Укрпошта» за захистом порушеного права у трудових відносинах, про визнання незаконним та скасування наказу від 12.01.2021, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

З врахуванням позовної заяви та заяви про збільшення розміру позовних вимог від 11.10.2021 до Акціонерного товариства «Укрпошта», позивач просить суд:

визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 153-к від 12.01.2021, яким ОСОБА_1 було звільнено з посади оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції АТ «Укрпошта» з 01 лютого 2021 року, на підставі пункту 2 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довір`я при обслуговуванні матеріальних цінностей;

поновити ОСОБА_1 на посаді оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції АТ «Укрпошта» з 01 лютого 2021 року;

стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2021 року по 11 жовтня 2021 року у сумі 96 035,82 грн;

стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 700 000,00 гривень;

стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22 500 грн. 00 коп.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивачка, керуючись п. 2 ч.1 ст. 41, 235, 237 КЗпП України, ст. 23 ЦК України, Закону України «Про оплату праці», висновками із судової практики ВС по справі № 752/7994/17 від 03.04.2019, постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», зазначає, що її незаконно звільнено з посади оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції АТ «Укрпошта» щодо звітності та відправки відомостей по виплаті всіх пенсій та соціальних допомог за п.2 ст.41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довір`я при обслуговуванні матеріальних цінностей на підставі наказу № 153-к від 12.01.2021.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 вважає наказ (розпорядження) Одеської дирекції АТ «Укрпошта» № 153-к про припинення трудового договору (контракту) від 12.01.2021 незаконним та протиправним, таким, що підлягає скасуванню, оскільки оператор поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Центру операційного фінансового супроводу Одеської дирекції АТ «Укрпошта» не належить до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності. Відповідно, оскільки позивачка не отримувала жодні грошові та товарні цінності під звіт, вона не може бути звільнена за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

На підставі зазначеного, ОСОБА_1 вважає за необхідне стягнути з відповідача на свою користь виплату за час вимушеного прогулу, з 01 лютого 2021 року по 11 жовтня 2021 року (включно), що складає 174 робочих днів у розмірі 96 035,82 грн, а також поновити її на роботі.

Також, ОСОБА_1 зазначає, що через незаконне звільнення не має можливості сплачувати борги за кредитами, оплачувати навчання неповнолітньої доньки, яка перебуває на її утриманні, у зв`язку з цим перебуває у стані постійного психологічного напруження, пригнічення та розчарування, що, в свою чергу, впливає на її психологічний та емоційний стан, та має наслідком незручності, що виникли внаслідок порушення прав людини тощо, що є підставою для відшкодування моральної шкоди, адже звільнення ОСОБА_1 відбулось за п.2 ст.41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довір`я при обслуговуванні матеріальних цінностей, що унеможливлює працевлаштуватися на інше місце роботи, адже жоден роботодавець не хоче брати на роботу працівника, який звільнений з таких компрометуючих підстав. Узагальнюючи вищезазначене, позивачка вважає, що має право на стягнення з відповідача вартісного (грошового) еквівалента завданої їй моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням, у розмірі 700 000, 00 гривень.

На виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2021 відповідачем надано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому Акціонерне товариство «Укрпошта» просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки вважає позов безпідставним та необґрунтованим.

В обґрунтування своєї правової позиції, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, ст. 23, 1167 ЦК України, судовою практикою, зокрема згідно постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», постанови ВСУ № 6-100цс16 від 20.04.2016, ухвали ВССУ від 27.09.2017 по справі № 520/2850/16-ц, представником відповідача зазначено, що дійсно ОСОБА_1 була прийнята на посаду оператора поштового зв`язку 1 класу у 98 відділення зв`язку поштамт-центру поштового зв`язку №1 ОДУДППЗ «Укрпошта», а з 02.09.2019 позивачку було переведено на посаду оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції АТ «Укрпошта».

Згодом, по відношенню до ОСОБА_1 затверджено Акт службового розслідування щодо неналежного виконання службових обов`язків оператором ДОКПД ОСОБА_1 , що призвело до несвоєчасного оформлення матеріалів нестачі в акті службової перевірки у ВПЗ № 25 м. Одеси Одеської дирекції АТ «Укрпошта», згідно якого встановлено, що у результаті винних дій оператора поштового зв`язку 1-го класу ДОКПД ОСОБА_1 сума нестачі 63565,22 грн не відображена у відповідній статті бухгалтерського обліку, не проведена перевірка, не встановлена винна особа, не вжиті заходи щодо відшкодування збитків і як наслідок таких дій позивачку притягнуто до дисциплінарної відповідальності звільнено за «втратою довіри».

Представником АТ «Укрпошта» зазначено, що посада ОСОБА_1 , а саме: «Оператор поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції АТ «Укрпошта» - це посада, яка безпосередньо пов`язана з обробкою переданих цінностей, тобто обслуговуванням матеріальних цінностей, що підтверджується розділом другим відповідної посадової інструкції. Отже, звільнення позивачки за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є законним та обґрунтованим.

Щодо моральної шкоди, то представником відповідача зазначено, що вимоги по відшкодуванню моральної шкоди ОСОБА_1 у розмірі 700000,00 грн нічим не обґрунтовані та не доведені. Крім цього, позивачкою не доведено факт вчинення АТ «Укрпошта» протиправного винного діяння стосовно неї, а також не визначено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи вказане, відповідач вважає вимоги щодо відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 такими, що не підлягають задоволенню.

26.02.2021 представником позивача до суду надано клопотання про витребування у Одеської дирекції АТ «Укрпошта» інформації про нараховану та виплачену ОСОБА_1 заробітну плату за грудень 2020 року та січень 2021 року.

13.04.2021 представником позивача до суду надано заяву про збільшення розміру позовних вимог ОСОБА_1

13.04.2021 до суду надано представником позивача клопотання про витребування у Одеської дирекції АТ «Укрпошта» письмових доказів.

23.04.2021 представником відповідача надано відзив на позовну заяву ОСОБА_1

28.04.2021 до суду надано представником позивача відповідь на відзив відповідача.

18.06.2021 до суду надійшла заява від 16.06.2021 від позивача про збільшення розміру витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 22 500 грн. 00 коп.

29.09.2021 представником позивача до суду надано заяву про збільшення розміру позовних вимог ОСОБА_1

11.10.2021 представником відповідача АТ «Укрпошта» на вимогу суду був наданий оригінал наказу про звільнення та особова справа поизвачки.

22 березня 2021 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відкрито провадження по цивільній справі 522/4530/21, розгляд якої призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.06.2021 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено в повному обсязі та витребувано у Одеської дирекції АТ «Укрпошта» копію наказу ПАТ «Укрпошта» від 25.04.2017 № 510, копію колективного договору, копію правил внутрішнього трудового розпорядку, довідку про середню заробітну плату за 2 місяці до звільнення.

У судове засідання від позивачки з`явився представник за ордером адвокат Чумаченко С.О., позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

У судове засідання від відповідача з`явилась представниця ОСОБА_2 за довіреністю від 27.11.2020 року, проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволені у повному обсязі.

Вирішуючи спір по суті, виходячи з предмету спору та доказування по справі, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали судової справи, дослідивши докази по справі судом визначено, що спір між сторонами виник в межах трудових правовідносин, та встановлено.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданий 12 липня 2006 року Хмельницьким ВМ Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, з 12 травня 2011 року прийнята на посаду оператора поштового зв`язку 1 класу у 98 відділення зв`язку поштамт-центру поштового зв`язку №1 ОДУДППЗ «Укрпошта» (наказ № 997-к від 04.05.2011), що підтверджується записом № 35 у трудовій книжці НОМЕР_3 (надалі за текстом ТК № 1365514), та сторонами.

11 липня 2013 року позивачка переведена начальником у 36 відділення зв`язку наказом 1470-к від 05.07.2013, що підтверджується записом у ТК № 1365514 під № 36.

02.09.2019 ОСОБА_1 переведено на посаду оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції АТ «Укрпошта» згідно запису № 40 у трудовій книжці НОМЕР_3 та наказу про переведення на іншу роботу № 03-490-к від 27.08.2019.

Завдання та обов`язки, права, відповідальність та взаємовідносини з іншими структурними підрозділами та працівниками ОСОБА_1 , на посаді оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції АТ «Укрпошта», визначені посадовою інструкцією оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції АТ «Укрпошта», затвердженої наказом Одеської дирекції АТ «Укрпошта» № 457 від 23.06.2020 (надалі за текстом - Інструкція).

29 січня 2021 року складено Акт службового розслідування щодо неналежного виконання службових обов`язків оператором ДОКПД ОСОБА_1 , що привело до несвоєчасного оформлення матеріалів нестачі в акті службової перевірки, у ВПЗ № 25 м. Одеси Одеської дирекції АТ «Укрпошта» (надалі за текстом - Акт).

За інформацією з витягу з Акту, затвердженого 29.01.2021 директором Одеської дирекції АТ «Укрпошта», з врахуванням захисту персональних даних працівників АТ «Укрпошта» та інформації, що є службовою, встановлено, що до Одеської дирекції АТ «Укрпошта» надійшов рапорт начальника ЦОФС від 27.01.2021 № 176 про те, що при звірці переказів за листопад 2020 по ВПЗ № 25 м. Одеса виявлено розбіжність, зокрема по касовому звіту списано суму 319018,74 грн більше ніж створено інформацію про виплату в АС ППЕП за листопад 2020. Розбіжність не відображено вчасно з вини оператора ДОКПД ОСОБА_1 . Згідно висновків Акту службового розслідування встановлено вину оператора ДОКПД ОСОБА_1 щодо невчасного внесення суми нестачі на статтю 942 «Реєстру послуг та довідників кодів надходжень та видатків коштів», у зв`язку з цим ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності, зокрема «звільнено за втратою довіри».

Наказом (розпорядження) № 153-к про припинення трудового договору (контракту) від 12.01.2021 ОСОБА_1 , табельний номер НОМЕР_4 , звільнена з 01.02.2021 з посади оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції за п. 2 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довір`я при обслуговуванні матеріальних цінностей на підставі акту службового розслідування щодо неналежного виконання службових обов`язків оператором ДОКПД ОСОБА_1 від 29.01.2021 року.

Табель обліку робочого часу ОСОБА_1 за січень 2021 по підрозділу 001005003 ДОтКПД за інформацією з якого встановлено, що позивачка за січень місяць відпрацювала 19 днів (151 годину), згідно планових 151-ї години роботодавця.

Відповідно до відомостей, що містяться у довідці № 585 АТ «Укрпошта» встановлено, що позивачка дійсно працювала з 12.05.2011 по 01.02.2021 в Одеської дирекції АТ «Укрпошта» на посаді оператора поштового зв`язку 1 класу, середньоденна зарплата якої складала 551 грн 93 коп, середньомісячна 11314 грн 57 коп.

01.02.2021 ОСОБА_1 звільнена з посади за власним бажанням ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу 153-к від 12.01.2021, що підтверджується записом № 41 у ТК ЛТ-1 № 1365514.

Згідно запису у ТК ЛТ-1 № 1365514 запис № 41 від 01.02.2021 вважати недійсним.

ОСОБА_1 звільнена з посади п. 2 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з втратою довір`я при обслуговуванні матеріальних цінностей, що підтверджується записом № 42 у ТК ЛТ-1 № 1365514.

За інформацією із свідоцтва про народження НОМЕР_5 , вбачається, що у позивачки є донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася.

Відповідно до довідки № 21.10 від 10.03.2021 КЗ «Одеський художній фаховий коледж ім. М.Б. Грекова» та договору про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною особою № 5/19 дочка позивачки, ОСОБА_3 , є студенткою денної форми навчання за контрактом освітньої програми художнє оформлення КЗ Одеський художній фаховий коледж ім. М.Б. Грекова. Загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 50776,00 грн, а за кожен освітній курс окремо по 12 694,00 грн, плата вноситься замовником щосеместрово, не пізніше 25 серпня та 10 січня щороку.

Суд всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив докази надані сторонами по справі на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і їх взаємний зв`язок у сукупності та дійшов таких висновків.

Керуючись ст. 82 ЦПК України, суд вважає доведеними обставини виникнення між позивачем та відповідачем трудових правовідносин та їх хронологію, зокрема, що з 12 травня 2011 року по 01.02.2021 року, що підтверджується записами № 35 та 42 у трудовій книжці НОМЕР_3 ОСОБА_1 , а також поясненнями представників сторін, особисто ОСОБА_1 , що підтверджують зазначені факти, позивачка перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем та табелювалася весь вказаний період.

Суд бере до уваги, що з 02.09.2019 ОСОБА_1 працювала на посаді оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції АТ «Укрпошта», що підтверджується записом № 40 у трудовій книжці НОМЕР_3 та наказом про переведення на іншу роботу № 03-490-к від 27.08.2019.

Судом враховано доводи позивача, що до її повноважень на новій посаді відносилась обробка та контроль первинної документації на ділянці щодо звітності та відправки відомостей по виплаті пенсій, соціальних допомог 4 відділень зв`язку, а згодом було додано ще 11 відділень зв`язку, що не заперечується відповідачем.

Суд ставиться критично до доводів відповідача щодо обізнаності ОСОБА_1 про дебіторську заборгованість встановлену за період з 01 по 31 червня 2020 року проведеною бухгалтерією Одеської дирекції АТ «Укрпошта» за звіркою рахунків і «електронних поштових переказів», та вважає доведеним факт неналежної передачі повноважень з обробки та перевірки звітності ВПЗ «Одеса-25» ОСОБА_1 , зокрема без підписання встановленої форми акту та без перевірки наявності чи/відсутності неточностей (розбіжностей) в звітності за минулі періоди, зокрема з 01 по 31 червня 2020 року, тобто за період, в який позивачка не обробляла і не перевіряла звітності ВПЗ «Одеса-25», що унеможливлює притягнення останньої до відповідальності за цей період.

Суд не бере до уваги аргументи відповідача, що оператор поштового зв`язку 1-го класу ДОКПД Одеської дирекції АТ «Укрпошта» - це посада, яка безпосередньо пов`язана з обробкою переданих цінностей, тобто обслуговуванням матеріальних цінностей, що нібито відповідає розділу 2-му посадової інструкції «Оператор поштового зв`язку 1-го класу ДОКПД Одеської дирекції АТ «Укрпошта» затвердженої наказом Одеської дирекції АТ «Укрпошта» № 457 від 23.06.2020.

Оскільки згідно розділу другому вказаної інструкції основний зміст трудових обов`язків та завдань ОСОБА_1 складає саме обробка та контроль послуг, що надаються відділеннями поштового зв`язку, зокрема й обробка пенсійних та соціальних виплат, обробка та звірка документів, які надходять до ЦПЗ/РД з Відділень поштового зв`язку на паперових носіях та в електронному вигляді, звірка первинних документів з касовими звітами цих відділень та сумами грошових коштів, що надійшли до підрозділу головної каси та здійснення контролю за операціями ВПЗ, що надійшли до ЦПЗ та інші завдання в межах функціоналу Підрозділу, що виключає факт належності посади ОСОБА_1 до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, одержують їх під звіт, оскільки коло обов`язків позивача, які виконуються на даній посаді полягає саме у функції обліку та управлінських функціях (обробка, звірка, перевірка, складання документації тощо).

Зазначений висновок повністю кореспондує висновкам висвітленим у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14 та Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 752/7994/17 щодо застосування ст. 41 КЗпП України, згідно яких визначено, що особи, які здійснюють функції обліку, охорони або управлінські функції щодо розпорядження майном та коштами підприємства, не відносяться до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові чи товарні цінності, і такі особи не можуть бути суб`єктами звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Відповідно до ч.2 ст.41 КЗпП України - крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках, зокрема, винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Для розірвання трудового договору із зазначеної підстави потрібна наявність таких умов:

1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл та інше);

2) винна дія працівника;

3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Вирішуючи питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку з`ясовує: чи становить виконання операцій, що пов`язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача та чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Виходячи з викладеного та з розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, суд дійшов висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, це особи, які одержують їх під звіт, що жодним чином не відносилось до завдань та обов`язків позивачки.

Особи, які здійснюють функції обліку, охорони або управлінські функції щодо розпорядження майном та коштами підприємства, не відносяться до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові чи товарні цінності, і такі особи не можуть бути суб`єктами звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Суд бере до уваги, що ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі наказу № 153-к про припинення трудового договору (контракту) від 12.01.2021, який складено на підставі Акту службового розслідування (перевірки) щодо неналежного виконання службових обов`язків оператором ДОКПД ОСОБА_1 , що призвело до несвоєчасного оформлення матеріалів нестачі в акті службової перевірки у ВПЗ №25 м. Одеси Одеської дирекції АТ «Укрпошта» від 29.01.2021.

Таким чином, суд враховує, що наказ №153-к про припинення трудового договору (контракту) від 12.01.2021 складено на підставі Акту службового розслідування, який затверджений 29 січня 2021 року, тобто через 17 днів після винесення оскаржуваного наказу. Тобто наказ про звільнення посилається на акт, який було затверджено вже після складання наказу.

Вказане свідчить про суттєве протиріччя у підставі для звільнення позивачки, складанням тексту наказу вже після його дати, тобто після 12.01.2021 та текстом у трудовій книжці у запису № 41.

Також суд зазначає, що в судовому засіданні 11.10.2021 судом були оглянуті оригінали наказу про звільнення та особової справи позивачки. Оригінал наказу про звільнення містить дату «12.01.2021» у верхній частині документу, при цьому у минуле судове засідання представник відповідача надавав завірену копію наказу без дати складання документу. Оригінал особової справи позивачки містить забілювання номера статті КЗпП, на підставі якої звільнили позивачку, з проставленням іншого номеру статті, що також свідчить про протиріччя підстав звільнення, допущену з боку посадових осіб відповідача.

Згідно інформації з витягу з Акту службового розслідування, затвердженого 29.01.2021 директором Одеської дирекції АТ «Укрпошта», службове розслідування відносно позивачки було розпочато на підставі рапорту начальника ЦОФС за вх. №176 від 27.01.2021, з чого вбачається, що станом на день прийняття наказу № 153-к про припинення трудового договору (контракту), яким ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади, зокрема станом на 12 січня 2021 року, відносно позивачки службове розслідування навіть не було розпочато, результати якого, з доводів відповідача, стали підставою для її звільнення.

Крім цього, під час надання пояснень представника позивача у суді, судом встановлено та взято до уваги, а представником відповідача підтверджено та не спростовано факт того, що ОСОБА_1 , табельний номер НОМЕР_4 , після прийняття наказу № 153-к про припинення трудового договору (контракту) від 12.01.2021, який їй ніхто не оголошував та не надавав для ознайомлення, про що свідчить відсутність відповідних відміток, продовжувала працювала на посаді, що підтверджується табелем обліку робочого часу за січень 2021 року, до 01 лютого 2021 року, та фактично була звільнена з 01.02.2021, про що свідчить запис № 42 у трудовій книжці НОМЕР_3 .

За приписами ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За таких обставин суд дійшов висновку, що станом на день прийняття наказу №153-к від 12.01.2021 була відсутня підстава звільнення позивачки, відтак наказ (розпорядження) № 153-к про припинення трудового договору (контракту) від 12.01.2021, яким ОСОБА_1 звільнена з 01.02.2021 з посади оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції за п. 2 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довір`я при обслуговуванні матеріальних цінностей на підставі акту службового розслідування щодо неналежного виконання службових обов`язків оператором ДОКПД ОСОБА_1 від 29.01.2021 року є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

На підставі вище викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору та про поновлення на роботі підлягають задоволенню.

Суд визначає, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі, а тому є такою, що також підлягає задоволенню з таких підстав.

Верховний суд у постанові по справі № 922/476/20 від 09.12.2020 року дійшов наступних висновків: «Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми в її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Так і право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України - при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (надалі за текстом Порядок № 100) і обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За приписами пункту 5 цього Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати

Згідно абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Суд бере до уваги, надану відповідачем довідку про доходи № 585 ОСОБА_1 , яка працювала в Одеській дирекції ПАТ «Укрпошта» з 12 травня 2011 року по 01 лютого 2021 року на посаді оператора поштового зв`язку 1 класу, за інформацією з якої у грудні 2020 року позивачці нараховано заробітну плату у розмірі 15 217 грн. 14 коп., а у січні 2021 року 6 308 грн. 00 коп. Тобто, всього за останні 2 місяці перед звільненням заробітна плата ОСОБА_1 склала 21 525 грн. 14 коп.

Судом визначено, що середньоденна заробітна плата складає 551 грн. 93 коп., а середньомісячна заробітна плата складає 11 314 грн. 57 коп. Зазначений розмір середньомісячної заробітньої плати не був спростований представником відповідача. Кількість часу вимушеного прогулу з 01 лютого 2021 року по 11 жовтня року 2021 (включно) складає 174 робочих днів, відтак середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2021 по 11.10.2021 (включно) складає 96035,82 грн. (551,93 грн. х 174 роб. днів).

Отже, суд дійшов висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2021 року по 11 жовтня 2021 (включно) у розмірі 96 035,82 грн є похідною від вимоги про поновлення на роботі, а тому визнається судом такою, що також підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо доводів позивача про стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, пункт 64, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Таким чином, адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України , особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За приписами п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Приписами частини 1 статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі №6-23цс12.

Отже, на підставі наявних доказів по справі, суд ставиться критично до доводів позивачки стосовно неможливості сплачувати банківські кредити за договором про споживчий кредит від 24 липня 2018 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», у зв`язку із прийняттям рішення про звільнення ОСОБА_1 відповідачем, оскільки фактичне звільнення позивачки відбулось у період 2021 року, а заборгованість по споживчому кредиту утворено протягом виконання зобов`язань за банківськими кредитами, зокрема протягом 2018 - 2020 років, що підтверджується наданими позивачкою заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі №521/4823/19 від 24 липня 2019 року та ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 521/19424/20 від 30 листопада 2020 року.

Суд не бере до уваги твердження позивачки, що через незаконне звільнення останньої відповідачем, ОСОБА_1 не має можливості сплачувати борги за кредитами та у зв`язку з цим перебуває у стані постійного психологічного напруження, пригнічення та розчарування, оскільки позивачкою не доведено перед судом причинно-наслідковий зв`язок між її звільненням та утворенням боргових зобов`язань перед банком-кредитором, що також спростовується періодами утворення заборгованості ОСОБА_1 .

Судом враховано, що ОСОБА_1 виховує та утримує неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 18.03.2004.

Суд бере до уваги, що неповнолітня донька позивачки наразі є студенткою комунального закладу «Одеський художній фаховий коледж ім. М.Б. Грекова», де навчається на контрактній формі навчання, що підтверджується довідкою № 21.10 від 10.03.2021 та договором № 5/19 про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною особою. Вартість року навчання за контрактом складає 12 694,00 грн, оплату якого забезпечує позивачка.

Судом враховано доводи позивачки, що у зв`язку із звільненням, ОСОБА_1 не має змоги сплачувати за навчання доньки, адже посада в Одеській дирекції АТ «Укрпошта» було єдиним та основним місцем її роботи, відтак і доходу.

Крім цього, враховуючи причину звільнення ОСОБА_1 , зокрема за п. 2 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довір`я при обслуговуванні матеріальних цінностей, позивачка має обмежену змогу працевлаштуватися на інше місце роботи, адже не кожен роботодавець готовий прийняти на роботу працівника, який звільнений з попереднього місця роботи, у зв`язку з втратою довір`я при обслуговуванні матеріальних цінностей, тобто за компрометуючими обставинами, через що позивачка постійно перебуває у психологічному напруженні, принижені, розчаруванні та зазнає незручності, що виникли внаслідок порушення її прав відповідачем, що має наслідком моральні переживання, душевні страждання та порушення нормальних життєвих зав`язків та стосунків з оточуючими людьми тощо.

Суд зазначає, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку роботодавця завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що прийняття протиправного наказу № 153-к про звільнення позивачки відповідачем за п. 2 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довір`я при обслуговуванні матеріальних цінностей, з яким ОСОБА_1 не ознайомлено, викликало у позивачки психологічне напруження, емоційні розлади та приниження. Зокрема після того, як ОСОБА_1 після її звільнення від 12.01.21, дізналась про дійсні його підстави, особливо враховуючи факт того, що позивачка ще фактично працювала на товаристві до 01.02.2021, і лише після цього дізналась про підстави її звільнення, зокрема за п. 2 ст. 41 КЗпП України, оскільки до оголошення причин звільнення, зокрема до 01.02.2021 року, вважала, що звільняється за власним бажанням, що підтверджується відповідним записом № 41 у трудовій книжці НОМЕР_3 .

Суд зазначає, що впродовж тривалого часу позивачці довелося захищати свої права, порушені протиправним діями відповідача, що вимагало від неї значних фізичних і моральних зусиль, і відповідно, не могло не відобразитися на її стані здоров`я та організації життя, тому на переконання суду , негативні емоції позивачки внаслідок незаконного звільнення перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із протиправними діями відповідача, зміни підстав для звільнення позивачки, а відтак завдали їй моральної шкоди.

Суд звертає увагу, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивачка не зазнала страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Позивачка довела суду, що прийняття відповідачем протиправного наказу № 153-к про звільнення позивачки за п. 2 ст. 41 КЗпП України завдавало ОСОБА_1 моральних страждань, а саме головне, це призвело до приниження її честі та гідності як працівника, спричинило душевні страждання, які виразилися в апатії до життя, у зв`язку із руйнуванням стійких принципів життя, надії на справедливість, що призвело до втрати відчуття суб`єктивного благополуччя, порушено ієрархію основних життєвих цінностей, що призвело до переживання постійної тривоги та відчуття вразливості, переживання відчуття зневаги до себе, відтак суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

За приписами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частинами 4-5 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, що стосується розміру моральної шкоди, суд враховує, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Суд бере до уваги, висновок висвітлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020, справа №752/17832/14-ц, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

З огляду на вищезазначене, враховуючи наведені ОСОБА_1 обставини, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, характер немайнових втрат, зокрема, суттєве погіршення стану здоров`я, тяжкість вимушених змін у її життєвій ситуації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, виходячи з принципів «розумності» та «справедливості», суд вважає за необхідне визначити позивачці та стягнути з відповідача суму моральної шкоди в загальному розмірі 7000,00 грн.

У позові ОСОБА_1 заявлено стягнення з відповідача судових витрат на підставі ст. 133-142 ЦПК.

Обґрунтовуючи зазначену вимогу позивачка вказує, що 15 лютого 2021 року між фізичною особою-підприємцем адвокатом Чумаченко Святославом Олександровичем та ОСОБА_1 був укладений договір про надання правової допомоги від 15.02.2021, відповідно до якого позивачка сплатила на користь представника адвоката 22 500 (двадцять дві тисячі п`ятсот) гривень.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу у розмірі 22 500,00 грн., суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги б/н від 15 лютого 2021 року укладений між фізичною особою-підприємцем адвокатом Чумаченко Святославом Олександровичем та Борисовою Наталією Володимирівною, та додаткові угоди № 1 від 15 лютого 2021 року та № 2 від 16 червня 2021 року до цього договору, в доданих розрахунках до яких визначено детальний перелік послуг, що надаються Адвокатом клієнту по цивільній справі за позовом заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди та копії платіжних доручень № 1-0215/1 від 15.02.2021 та № 1-0616/1 від 16.06.2021 про перерахування на користь адвоката сум у розмірі 12400, 00 грн та 10100,00 грн відповідно, тобто надано докази понесення заявлених до стягнення витрат.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про достатність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 22 500,00 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 153-к від 12.01.2021, яким ОСОБА_1 було звільнено з посади оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції АТ «Укрпошта» з 01 лютого 2021 року, на підставі пункту 2 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довір`я при обслуговуванні матеріальних цінностей.

Поновити ОСОБА_1 на посаді оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції АТ «Укрпошта» з 01 лютого 2021 року.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 22) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2021 року по 11 жовтня 2021 року в сумі 96 035,82 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 22) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 7 000,00 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 22) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22 500 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлено 13 жовтня 2021 року

Суддя А.В. Науменко

11.10.21