Постанова

Іменем України

06 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 167/1058/20

провадження № 61-7204 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Шестернін Віталій Дмитрович,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Смоленський Дмитро Петрович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - адвоката Смоленського Дмитра Петровича, на рішення Рожищенського районного суду Волинської області у складі судді Требика В. Б. від 20 листопада 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду у складі колегії суддів: Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю. від 30 березня 2021 року та касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Волинського апеляційного суду у складі колегії суддів: Осіпука В. В., Данилюк В. А., Федонюк С. Ю. від 12 квітня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до фізичної-особи підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд: визнати незаконним її звільнення з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України відповідно до наказу від 28 лютого 2020 року № 8 «Про припинення трудового договору від 01 липня 2013 року № 7»; поновити її на роботі на посаді менеджера зі збуту; стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та відшкодувати завдану їй неправомірними діями відповідача моральну шкоду в розмірі 50 тис грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначала,що 01 липня 2013 року між нею та відповідачем укладено трудовий договір № 7, згідно з яким вона прийнята на посаду менеджера зі збуту у ФОП ОСОБА_2 ,

а 03 липня 2013 року - договір про повну матеріальну відповідальність, де її посада вказана як продавець.

Зазначала, що 12 лютого 2020 року вона, маючи намір припинити трудові відносини, подала відповідачу письмову заяву про звільнення на підставі

пункту 1 статті 36 КЗпП України. ОСОБА_2 повідомила про намір провести ревізію, на що вона не заперечувала та запропонувала провести по накладних на товар у її присутності, проте відповідач відмовилась через брак часу. З 20 по 25 лютого 2020 року відповідач з іншими особами

по кілька годин на день оглядали товар у магазині та заносили інформацію про нього у ноутбук, після чого передавали її до офісу у м. Луцьку. Зазначала, що під час ревізії вона не мала змоги слідкувати за діями цих осіб, їй невідомо, які саме відомості про товар вносилися, з чим вони співставлялися, будь-якої інформації по завершенню чергового дня їй не надавалося. Після проведеної ревізії оформлено акт від 26 лютого

2020 року, за змістом якого встановлено недостачу на суму 14 968,40 грн, підписувати вказаний акт вона відмовилась, оскільки була з ним не згідна, пояснення в неї не відбиралися.

28 лютого 2020 року відповідач видала наказ № 8 «Про припинення трудового договору від 01 липня 2013 року№ 7», який їй надіслано поштою 04 березня 2020 року разом із заявою про намір розірвати трудовий договір. За змістом цього наказу вона звільнена з посади продавця у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України за недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 19 460,00 грн.

Позивач вказувала, що вона прийнята на роботу на посаду менеджера зі збуту, жодного товару чи грошей під звіт не отримувала, не була матеріально-відповідальною особою. У акті ревізії не міститься посилань на первинні документи, які б підтверджували існування товару, щодо якого виявилася недостача, а також не наведено, що саме внаслідок її винних дій виникла така недостача.

Щодо відшкодування моральної шкоди зазначала про неможливість працевлаштуватися на нову роботу через зазначені у трудовій книжці підстави звільнення та відображення цих подій на її психічно-емоційному стані, здоров`ї.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд її позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області

від 20 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України відповідно до наказу від 28 лютого 2020 року № 8 «Про припинення трудового договору № 7 від 01 липня 2013 року». Поновлено ОСОБА_1 на посаді менеджера зі збуту у ФОП ОСОБА_2 . Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 38 740,52 грн з утриманням із цієї суми загальнообов`язкових платежів (податків) відповідно до закону. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди. У решті позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць в розмірі 4 470,06 грн. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 у дохід держави 2 606,48 грн судового збору.

Додатковим рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 14 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 про стягнення судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. У решті вимог (заявлялося 20 000 грн.) заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України є незаконним, оскільки відповідачем при звільненні позивача було допущено порушення вимог трудового законодавства. Зокрема, не враховано що звільнення працівника із зазначених відповідачем у наказі підстав можливе, коли працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності та вчинив певні винні дії, які дають підстави для втрати до нього довір`я. При цьому, до посадових обов`язків ОСОБА_1 , яка працювала менеджером зі збуту, не входило безпосереднє обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей, що вказана посада відсутня в переліку посад, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпустки), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також те, що жодних винних дій, які б давали підстави для втрати до неї довір`я роботодавцем, вона не вчиняла і ця обставина не заперечується відповідачем.

Постановою Волинського апеляційного суду від 30 березня 2021 року апеляційну скаргу представника ФОП ОСОБА_2 - Смоленського Д. П. , залишено без задоволення. Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 20 листопада 2020 року залишено без змін.

Постановою Волинського апеляційного суду від 30 березня 2021 року апеляційну скаргу представника ФОП ОСОБА_2 - Смоленського Д. П. , залишено без задоволення. Додаткове рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 14 грудня 2020 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції, встановивши обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, повно й всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що особи, які здійснюють функції обліку, охорони або управлінські функції щодо розпорядження майном та коштами підприємства, не відносяться до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові чи товарні цінності, і такі особи не можуть бути суб`єктами звільнення за пунктом 2 статті 41 КЗпП України, посилаючись на висновки щодо застосування статті 41 КЗпП України викладені Верховним Судом України в постанові від 24 вересня 2014 року

у справі № 6-104цс14 та постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 555/1509/18.При цьому, посада - менеджер із збуту, яку займала ОСОБА_1 , перебуваючи у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , відсутня у Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва, який затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріату Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 і є чинною.

Додатковою постановою Волинського апеляційного суду від 12 квітня

2021 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн (заявлялося 16 000 грн).

Додаткове судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що задоволені частково судом витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 тис грн є співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг з часу відкриття апеляційним судом апеляційного провадження та до прийняття рішення за апеляційними скаргами представника відповідача на основне і додаткове рішення суду першої інстанції, відповідають критерію реальності витрат й розумності розміру.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У квітні 2021 року представник ФОП ОСОБА_2 - адвокат

Смоленський Д. П., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою

на рішення Рожищенського районного суду Волинської області

від 20 листопада 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду

від 30 березня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на додаткову постанову Волинського апеляційного суду

від 12 квітня 2021 року, в якій, просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким її заяву про ухвалення додаткового рішення задовольнити у повному обсязі.

Надходження касаційних скарг до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року, витребувано цивільну справу № 167/1058/20 із Рожищенського районного суду Волинської області. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 20 травня 2021 року касаційну скаргу представника ФОП

ОСОБА_2 - адвоката Смоленського Д. П., на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 20 листопада 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 березня 2021 року залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, а саме запропоновано заявнику надати суду заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій навести поважні підстави для його поновлення

та надатидокази на їх підтвердження. Зазначено строк виконання ухвали,

а також попереджено про наслідки її невиконання.

У травні 2021 року на виконання вимог ухвали Верховного Суду

від 20 травня 2021 року представник ФОП ОСОБА_2 - адвокат Смоленський Д. П., надіслав до Верховного Суду заяву, в якій порушує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та надав докази.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2021 року клопотання представника ФОП ОСОБА_2 - адвоката Смоленського Д. П., про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено, поновлено йому строк на касаційне оскарження рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 20 листопада 2020 року та постанови Волинського апеляційного суду від 30 березня 2021 року, відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою представника

ФОП ОСОБА_2 - адвоката Смоленського Д. П., на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 20 листопада

2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 березня

2021 року, клопотання представника ФОП ОСОБА_2 - адвоката

Смоленського Д. П., про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень задоволено частково, зупинено виконання рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 20 листопада 2020 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку, крім вимог про поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць у розмірі 4 470,06 грн. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга представника ФОП ОСОБА_2 - адвоката Смоленського Д. П., мотивована тим, що судові рішення є незаконними, оскільки безспірно встановлено, що позивачка, крім посади, яка зазначена в наказі - менеджер, фактично й безумовно виконувала обов`язки з безпосереднього обслуговування товарно-матеріальних цінностей, а саме продавця, що нею визнавалося у поданій до суду позовній заяві, а також її представником у судовому засіданні. Ці обставини могли підтвердити свідки, але районний суд незаконно відмовив в їх виклику та допиті.

Крім того, зазначається, що позивачка пропустила місячний строк звернення до суду, визначеного статтею 233 КЗпП України, так як трудова книжка, в якій містився запис про звільнення, була у розпорядженні позивачки 28 лютого 2020 року, а суд першої інстанції помилково вказав, що строк обчислюється з 06 березня 2020 року, коли позивачка отримала копію наказу про звільнення. Районний суд помилково застосував положення Закону України від 30 березня 2020 року № 540 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким строки, визначені

статтею 233 КЗпП України продовжилися на строк дії карантину, так як цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а строк звернення позивачки до суду сплив до цього часу. При цьому апеляційний суд вказаній обставині не надав жодного висновку. А пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові.

Також зазначається, що з огляду на положення статті 235 КЗпП України суд мав би не поновляти позивачку на роботі, а змінити дату її звільнення, оскільки нею подана заява про звільнення за власним бажанням.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд усупереч практиці Великої Палати Верховного Суду (додаткова постанова від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц) та вимог частини шостої статті 137 ЦК України зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу без відповідного клопотання іншої сторони.

Зазначається про необхідність направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 522/24585/17, в якій зазначено, що суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню виходячи з розумної необхідності відшкодування судових витрат. Це суперечить наведеній вище правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, якою визначено право на зменшення таких витрат лише при наявності клопотання іншої сторони.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги

У червні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив від представника ФОП ОСОБА_2 - адвоката Смоленського Д. П., на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, зазначається, що додаткова постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону. Клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правову допомогу не заявлено, оскільки суд її належним чином не повідомив про дату судового засідання. Проте апеляційний суд вірно врахував розумність й справедливість розміру витрат на правову допомогу.

У липні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив від ОСОБА_1 на касаційну скаргу представника ФОП ОСОБА_2 - адвоката Смоленського Д. П., в якому, зазначається, що судові рішення про поновлення позивачки на роботі є законними, оскільки офіційно вона працевлаштована у відповідача менеджером зі збуду, а продавцем працювала неофіційно, за що отримувала зарплату у конверті. Щодо строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, то зазначається, що Закон України від 30 березня 2020 року № 540 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» повинен застосовуватися ретроспективно. Карантин введено в Україні 12 березня 2020 року і діяв на час звернення позивача

до суду.

Щодо посилання касаційної скарги на неправильно обраний позивачкою спосіб судового захисту і суд на підставі статті 235 КЗпП України мав би

не поновляти позивачку на роботі, а змінити дату її звільнення, оскільки нею подана заява про звільнення за власним бажанням, є безпідставними,

так як сторони трудового договору не дійшли взаємної згоди про припинення трудового договору на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 01 липня 2013 року по 28 лютого 2020 року ОСОБА_1 перебувала

у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , працювала менеджером

із збуту на підставі укладеного між ними безстрокового трудового договору, який було зареєстровано у Луцькій районній філії Волинського обласного центру зайнятості.

03 липня 2013 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено типовий договір про повну індивідуальну відповідальність, у якому посада працівника вказана як продавець.

12 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала ФОП ОСОБА_2 письмову заяву про припинення трудових відносин за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

З ініціативи роботодавця ОСОБА_2 з 20 лютого по 25 лютого в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» (м. Рожище, Волинської області), який був місцем роботи ОСОБА_1 , за участю останньої проводилась ревізія, у ході якої виявлено недостачу товару на суму 14 968,40 грн, про що складено відповідний акт, який ОСОБА_1 не підписувала.

З копії наказу від 28 лютого 2020 року № 8 «Про припинення трудового договору від 01 липня 2013 року № 7» ОСОБА_1 звільнено з посади продавця магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » згідно з пунктом 2

статті 41 КЗпП України (недовіра), за нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 19 460,00 грн. Підстава - акт ревізії від 26 лютого

2020 року.

Поставити підпис у наказі про звільнення, а саме про ознайомлення з його змістом, ОСОБА_1 відмовилась, про що 28 лютого 2020 року складено відповідний акт.

Копія наказу про звільнення роботодавцем ОСОБА_2 була направлена ОСОБА_1 04 березня 2020 року поштовим зв`язком і нею отримано

06 березня 2020 року.

Згідно з повідомленням Луцької районної філії Волинського обласного центру зайнятості від 18 березня 2020 року № 135/22/04/19, вказаний трудовий договір був знятий з реєстрації 17 березня 2020 року.

Постановою слідчого СВ Рожищенського відділення поліції Горщарука В. І. від 13 березня 2020 року встановлено, що за заявою ОСОБА_2 про виявлення недостачі товарно-матеріальних цінностей на суму 19 460,00 грн були внесені відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування. Однак із-за неможливості встановити з акту ревізії точний перелік відсутніх товарів та суму завданої майнової шкоди кримінальне провадження, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, було закрито.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження додаткової постанови Волинського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року ОСОБА_1 посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

В обґрунтування підстав касаційного оскарження рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 20 листопада 2020 року та постанови Волинського апеляційного суду від 30 березня 2021 року представник ФОП ОСОБА_2 - адвокат Смоленський Д. П., посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права

у подібних правовідносинах. Крім того, зазначає, що судами попередніх інстанцій необґрунтовано відхилено клопотання про виклик свідків, яке має значення для правильного вирішення справи (пункти 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 та представника ФОП ОСОБА_2 - адвоката Смоленського Д. П., підлягають частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Зазначеним вимогам закону постанова й додаткова постанова апеляційного суду не відповідає.

Щодо розгляду спору по суті

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Розірвання трудового договору згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника;

3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що розірвання трудового договору на підставі цієї норми права можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

У пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що звільнення з підстав втрати довір`я може бути визнано обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій

з матеріальними цінностями).

Крім зазначених фактичних й правових обставин, при вирішенні спору про поновлення на роботі суду слід чітко визначитися зі строком звернення

до суду з позовом.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП Українипрацівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При цьому норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився безвідповідально до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали об`єктивні причини.

У пункті 4 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

В апеляційній скарзі представник ФОПОСОБА_2 - адвокат Смоленський Д. П., посилався на порушення позивачкою положень частини першої статті 233 КЗпП України, а саме строку звернення до суду з позовом, зазначаючи, що трудову книжку із записом про звільнення позивачка отримала 28 лютого 2020 року (вона зберігалася у неї і в цей день надана роботодавцю для оформлення звільнення), що нею не заперечувалося. Місячний строк звернення до суду сплив, а позов позивачка подала до суду 28 вересня 2020 року. Цей строк сплив до прийняття Закону України від 30 березня 2020 року № 540 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким строки, визначені статтею 233 КЗпП України, продовжилися на строк дії карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року (а.с. 24-32, т.2).

Апеляційний суд у порушення вимог статті 382 ЦПК України у постанові суду не навів мотивів відхилення цього аргументу, викладеного в апеляційній скарзі, а формально виходив лише із того, що позивачка трудову книжку отримала 06 березня 2020 року, не звернувши уваги на те, що позов пред`явлено 28 вересня 2020 року, тобто поза межами встановленого законом місячного строку. Якщо цей строк пропущено без поважних причин, то у позові може бути відмовлено з цих підстав.

При цьому у відзиві на касаційну скаргу представника ФОП ОСОБА_2 - адвоката Смоленський Д. П., позивачка ОСОБА_1 погоджується з тим, що апеляційний суд такому аргументу апеляційної скарги мотивів на навів

і посилається саме на необхідності ретроспективного застосування

Закону України від 30 березня 2020 року № 540 «Про внесення змін

до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», так як карантин введено в Україні

12 березня 2020 року і діяв на час її звернення до суду. Тим самим, позивачка по суті погодилася з доводами касаційної скарги, що строк звернення до суду сплив, не аргументуючи інші дати.

Щодо ретроспективного застосування вказаного Закону України,

то Верховний Суд зазначає, що про позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності

і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли

і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

При цьому положення частини першої статті 58 Конституції України

та частини другої статті 5 ЦК України щодо зворотної дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, у даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, у тому разі, коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, украденому цією особою.

Отже, для визначення дії нормативно-правового акта у часі та, відповідно, для з`ясування того, чи поширюється його юридична сила на конкретні правовідносини, суду необхідно встановити: 1) момент набуття чинності нормативно-правового акта; 2) наявність або відсутність у новоприйнятому нормативно-правовому акті порядку та строків набрання ним чинності

в цілому та/або окремих його положень, а також особливості застосування нормативно-правового акта у певний період часу (як правило,

це визначається у «Перехідних положеннях»); 3) момент виникнення

та закінчення правовідносин, на регулювання яких спрямована дія акта;

4) чи був чинним на момент виникнення та закінчення правовідносин нормативно-правовий акт; 5) чи містить нормативно-правовий акт положення, які скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Апеляційний суд указаним вище обставинам не надав жодної правової оцінки, що у силу процесуальних повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України, позбавляє Верховний Суд можливості встановлення нових фактичних даних та вважати доведеними обставини, що не були встановлені судом.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

ОСОБА_1 просила стягнути на її користь понесені нею витрати

на професійну правничу допомогу, надану на стадії апеляційного провадження, у розмірі 16 000 грн, надавши відповідні докази (а. с. 161-

173, т.2).

Додатковою постановою від 12 квітня 2021 року Волинський апеляційний суд задовольнив цю заяву частково та стягнув на користь позивачки

5 000 грн, вказавши, що такий розмір є співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг з часу відкриття апеляційним судом апеляційного провадження та до прийняття рішення за апеляційними скаргами представника відповідача на основне і додаткове рішення суду першої інстанції, відповідає критерію реальності витрат й розумності розміру.

При цьому клопотання відповідача про зменшення розміру витрат

на правову допомогу не заявлялося.

Верховний Суд не погоджується з таким висновком апеляційного суду

з таких підстав.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних

з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може,

за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Верховний Суд зазначає, що виходячи з наведеної норми права та принципів диспозитивності та змагальності процесу, при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд має надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона процесу має заперечення.

Зазначений висновок узгоджується з нормами процесуального права та практикою Великої Палати Верховного Суду, викладеною у додаткових постановах: від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19; від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, провадження № 12-94гс20, у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

У справі, яка переглядається, відповідач ФОПОСОБА_2 не подавала суду клопотання про зменшення витрат на професійну правову допомогу, яку просила стягнути позивачка ОСОБА_1 , хоча таке клопотання було надіслано відповідачу, що не заперечується (а.с. 162, 173, т. 2).

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційних скарг, скасування постанови Волинського апеляційного суду від 30 березня 2021 року та додаткової постанови Волинського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Щодо вирішення клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів вважає, що посилання ОСОБА_1 про передачу справи

на розгляд Великої Палати Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки правових й обґрунтованих підстав для такої передачі заявником

не наведено, а Верховним Судом їх не встановлено.

При цьому Велика Палата Верховного Суду уже викладала у своїх постановах висновки у подібних правовідносинах, які в силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України правильно враховані судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови.

Таким чином, у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

Керуючись статтями 141, 400, 403, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи

на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - адвоката Смоленського Дмитра Петровича, задовольнити частково.

Постанову Волинського апеляційного суду від 30 березня 2021 року

та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 12 квітня

2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець