Справа № 638/3764/17
Провадження № 2/638/1638/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2021 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Рижикової В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір безпроцентної цільової позики від 04.08.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11.06.1993 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, з жовтня 2015 року вони фактично не ведуть спільного сумісного господарства, мешкають окремо, у зв`язку з чим 12.11.2015 року звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Вона є єдиним власником домоволодіння, що розташоване у АДРЕСА_1 згідно договору купівлі - продажу від 13.02.2012 року, на її ім`я укладено договір кредитної позики для проведення ремонтних робіт у цьому домоволодінні. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.01.2017 року справу за її позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя передано на розгляд до Харківського районного суду Харківської області. 08.12.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до неї про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку поділу майна подружжя та стягнення грошових коштів. До вказаного позову ОСОБА_2 додав рішення суду №638/2537/16ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором безпроцентної цільової позики від 04.08.2013. Так позивачу стало відомо про наявність спірного договору позики. Про існування зазначеного договору їй було не відомо, він укладений без її згоди, під час розгляду справи про стягнення боргу за даним договором її не залучено до справи, окрім того, кошти у сумі 50000 доларів США не могли бути витрачені на ремонт житлового будинку, оскільки до теперішнього часу у вказаному будинку ремонт відсутній, сума вкладена у стяжку, утеплення та зовнішні оздоблювальні роботи, проведені з 2012 року по 2014 роки, не перевищує 10000 доларів США. На думку позивача, правочин є недійсним, так як укладено без її письмової згоди. У зв`язку з чим позивач просить визнати недійсним договір безпроцентної позики від 04.08.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 04.05.2017 року відкрито провадження за вказаним позовом ОСОБА_1

11.12.2017 року представник відповідача ОСОБА_3 звернувся до суду із письмовими запереченнями проти позову, згідно яких просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , вказавши на їх безпідставність та необґрунтованість.

20.03.2018 року представником відповідача ОСОБА_3 подано відзив на позов ОСОБА_1 аналогічний вказаним запереченням проти позову.

Ухвалою суду від 18.09.2019 року за клопотанням представника позивача у справі призначалась судова технічна експертиза документиів щодо визначення відносної давності виконання документа та судова почеркознавча експертиза.

Цивільна справа повернута до суду без проведення відповідного експертного дослідження через не здійснення оплати експертизи та не надання додаткових матеріалів, ухвалою суду від 05.03.2020 року провадження у цивільній справі відновлено, справу призначено до розгляду.

З часу відновлення провадження у справі ані позивач, ані її представник в судові засідання не з`явились, неодноразово зверталися із клопотаннями про відкладення розгляду справи з посиланням на пандемію, перебування у відрядженні, 08.09.2021 року представник позивача знову звернулася до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи з посиланням на карантинні обмеження.

Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.1,3 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Частиною 2 статті 43 ЦПК України визначено, що учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Враховуючи викладене, тривалість перебування справи в провадженні, суд приходить до висновку, що позивачем та його представником не надано доказів на підтвердження поважності їх неявок до суду, а відтак можливим розглянута справа за відсутності сторін, за наявними у матеріалах справи доказами.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що 11.06.1993 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який станом на час розгляду справи розірвано.

04.08.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір безпроцентної цільової позики.

З зазначеного договору вбачається, що ОСОБА_3 (позикодавець) передав, ОСОБА_2 (позичальник) прийняв у власність грошові кошти в розмірі еквівалент 50 000 доларів США, що станом на момент передачі коштів становить 400 000 грн. Позичальник зобов`язався використати ці кошти цільовим призначенням на ремонт житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Також в договорі зазначено: «Грошові кошти отримав повністю. 04.08.2013 «підпис».

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.03.2016 у справі №638/2537/16-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором безпроцентної цільової позики від 04.08.2013 року у розмірі 1087500 грн та 6890 грн - судового збору.

Зазначеним рішенням також встановлено, що 04.08.2013 ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США.

Вказане рішення суду набрало законної сили.

Приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_1 , вважаючи свої права порушені, укладеним договором позики, звернулась до суду з позовом про розірвання договору, посилаючись при цьому на 65 СК України та зазначаючи, що договір укладено без її згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, правовідносини, що виникли між позикодавцем ОСОБА_3 та боржником ОСОБА_2 є зобов`язальними правовідносинами.

Посилання позивача на те, що договір укладено без її згоди не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути письмово.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Разом з тим для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), він не має права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що факт отримання коштів і наявність заборгованості саме ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 встановлений рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від від 31.03.2016, яке набрало законної сили.

Окрім того, позивачем не надано доказів того, що у зв`язку із укладенням договору позики між відповідачами порушені її права, жодних вимог до неї позикодавцем пред`явлено не було.

Окрім того, судом встановлено, що при укладенні договору не відбулось розпорядження спільним майном, хоча в подальшому виник обов`язок щодо їх повернення грошових коштів, але при цьому ОСОБА_1 не довела, що договірні зобов`язання вплинули на її права як другого з подружжя у разі використання запозичених коштів в інтересах сім`ї та/або здійснення погашення позики за рахунок спільного майна. У цій справі такі обставини не доведені стороною позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України - при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 21.05.2020 у справі №3308/855/15-ц, від 19.05.2020 у справі №263/5228/16-у, від 22.01.2020 у справі №466/4443/17.

Приймаючи до уваги викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст.202,207,1046,1047,1049 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину - відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: