Справа № 755/7185/21 Головуючий в суді І інстанції Галаган В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Гуля В.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Товариство з додатковою відповідальністю «Київське шляхово-будівельне управління № 27», Товариство з обмеженою відповідальністю «Казантип-15», про визнання права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Обгрунтовував позовні вимоги тим, що з 29.11.2005 року він зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 . Розпорядженням Київської міської адміністрації № 859 від 25.05.2005 року гуртожиток за адресою АДРЕСА_3 , набув статусу житлового будинку, внаслідок чого було проведено інвентаризацію будинку, виготовлено нову технічну документацію та змінено нумерацію житлових приміщень, зокрема, номер квартири « АДРЕСА_4 » змінено на кімнату номер «АДРЕСА_5», в квартирі АДРЕСА_5 .

У зв`язку із зміною нумерації житлового приміщення, йому було видано новий ордер № 65 від 26.09.2007 року та укладено договір на проживання в житловому будинку від 27.09.2007 року. Враховуючи наведене, він скористався своїм правом реєстрації за новою адресою у вже зайнятому ним житловому приміщенні та звернувся до відповідача із заявою про реєстрацію місця проживання за зміненою адресою: АДРЕСА_6 , однак відповідачем прийнято рішення про відмову у реєстрації його за вказаною адресою, тому він вимушений звернутись з даним позовом до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року позов задоволено, визнано за ОСОБА_1 право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Не погодившись із цим рішенням, представник Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що місцевим судом не було враховано усіх обставин справи, не взято до уваги, що ОСОБА_1 не звертався до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про видачу йому ордеру на проживання в спірній квартирі, крім того наразі балансоутримувачем будинку АДРЕСА_3 є ТОВ «Казантип-15», тому спірний будинок не належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, не переданий до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, тому відповідач жодним чином не порушує права позивача щодо користування житловим приміщенням та є неналежним відповідачем.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем ОСОБА_1 право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки в цю кімнату позивач вселився з відома та на підставі рішення власника, тривалий час, протягом 15 років, проживає в цьому приміщенні, не має іншого житла, воно є єдиним його місцем проживання, тому позивач має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку, правовий статус якої змінено на квартиру, є його житлом у розумінні статті 8 Конвенції, що надає підстави для захисту права на користування спірним нерухомим майном у обраний позивачем спосіб.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 859 від 25.05.2005 року визнано будинок АДРЕСА_3 жилим будинком з загальними квартирами. Зобов`язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» здійснити інвентаризацію жилого будинку. Зобов`язано Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію у встановленому порядку видати ордери на жилі приміщення мешканцям, які постійно проживають, зареєстровані та перебувають на квартирному обліку (а.с.25).

25.10.2005 року балансоутримувачем будинку АДРЕСА_3 - ВАТ «Київське шляхово-будівельне управління № 27» видано Ордер № 65 на жилу площу у будинку на ім`я ОСОБА_1 , на зайняття кімнати (квартири) АДРЕСА_7 , площею 18,00 кв.м. (а.с. 15).

З паспорту НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 - з 29.11.2005 року (а.с.11-12).

26.09.2007 року балансоутримувачем будинку АДРЕСА_3 - ВАТ «Київське шляхово-будівельне управління № 27» видано Ордер № 65 на жилу площу у будинку на ім`я ОСОБА_1 , на зайняття кімнати АДРЕСА_8 , площею 18,00 кв.м. (а.с. 16).

27.09.2007 року між балансоутримувачем будинку АДРЕСА_3 - ВАТ «Київське шляхово-будівельне управління № 27» та ОСОБА_1 укладено договір на проживання у житловому приміщенні житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до якого балансоутримувач надав у користування (найм) житлове приміщення: кімнату АДРЕСА_8 (а.с. 17-18).

З довідок № 78 від 27.09.2019 року та № 77 від 23.07.2019 року, складених балансоутримувачем будинку АДРЕСА_3 ТзДВ «Київське шляхово-будівельне управління № 27», вбачається факт проживання ОСОБА_1 у кімнаті АДРЕСА_5 , починаючи з жовтня 2005 року по час складення довідок та вчасну і повну оплату ним вартості житлово-комунальних послуг по особовому рахунку, який відкрито на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 19, 20, 21, 22).

З довідки № 6-Д від 12.04.2021 року, ТОВ «Казантип-15» як управляючою компанією будинку АДРЕСА_3 , вбачається факт проживання ОСОБА_1 у кімнаті АДРЕСА_5 , починаючи з серпня 2019 року по час складення довідки та вчасну і повну оплату ним вартості житлово-комунальних послуг по особовому рахунку, який відкрито на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 23, 30).

05.01.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Органу реєстрації АО Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА в м. Києві із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_6 , надавши ордер № 65 від 2007 року та договір на проживання у житловому приміщенні житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 від 27.09.2007 року (а.с. 14).

Органом реєстрації АО Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА в м. Києві прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у реєстрації за місцем проживання, мотивуючи тим, що ордер видано не Дніпровською РДА та відсутні дані про дійсність наданого договору (а.с. 14).

З матеріалів справи також вбачається, що 19 липня 2021 року, після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією було здійснено реєстрацію ОСОБА_1 за адресою: кімната АДРЕСА_8 .

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їхні посадові й службові особи повинні діяти порядком та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України).

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до частини другої статті 128 Житлового кодексу України, жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку (2стаття 129 Житлового кодексу України ).

Згідно з частиною першою статті 130 Житлового кодексу України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 лютого 2020 року у справі № 645/2528/17, оскільки позивач вселилися у кімнату в гуртожитку з відома та на підставі рішення власника, тривалий час проживає в квартирі, не має іншого житла, спірне житлове приміщення є єдиним його місцем проживання, є підстави стверджувати, що він має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є його житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Відсутність ордера на вселення у жиле приміщення само по собі не є підставою для висновку, що займане протягом 19 років житло за таких фактичних обставин справи, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції та, що право позивача не підлягає захисту в обраний ним спосіб.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач вселився у вказану кімнату гуртожитку у будинку, якому у подальшому надано статус житлового та змінено нумерацію житлових приміщень, з відома та на підставі рішення власника, тривалий час, протягом 15 років, проживає в кімнаті/квартирі, не має іншого житла, спірне житлове приміщення є єдиним його місцем проживання, тому позивач має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку, правовий статус якої змінено на квартиру, є його житлом у розумінні статті 8 Конвенції, та з урахуванням того, що відповідачем фактично було визнано рішення суду першої інстанції та виконано шляхом здійснення реєстрації позивача у спірному приміщенні, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апелянта про те, що будинок, в якому розташована спірна кімната, не належить до комунальної власності і тому Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація не порушує права позивача щодо користування цим житлом, колегія суддів відхиляє, оскільки саме відповідач уповноважений здійснювати відповідні дії щодо реєстрації місця проживання позивача, і саме відповідачем було відмовлено позивачу у реалізації цього права та у подальшому було виконано судове рішення про реєстрацію місця проживання позивача, тому такі доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на власному тлумаченні скаржником норм матеріального права і незгоді з ухваленим судовим рішенням, а також були предметом дослідження суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: