ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7545/19
провадження № 2/753/3137/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2021 р.Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Лужецької О.Р.

при секретарі Григораш Н.М.,

за участю:

представника позивача Шевченко Т.В.,

представника відповідача Акціонерного товариства «Альфа-Банка» - Тищенко К.О.,

предстаника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Київської філії комунального підприємства Березанської сільської ради Біляївського району Одеської області «Центр реєстрації» Грицай Наталії Володимирівни, комунального підприємства Березанської сільської ради Біляївського району Одеської Області «Центр реєстрації», ОСОБА_1 , треті особи: Дарницький районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про вселення, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства Березанської сільської ради Біляївського району Одеської Області «Центр реєстрації», треті особи: Дарницький районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, в якому просив вселити його у квартиру АДРЕСА_1 ; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ПАТ «Укрсоцбанк» на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 вересня 2007 року між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 795/83153, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 70 000 доларів США на придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 28 вересня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого, майнові права на квартиру були передані Банку в іпотеку.

Зазначає, що 01 серпня 2018 року державним реєстратором Київської філії комунального підприємства Березанської сільської ради Біляївського району Одеської області «Центр реєстрації» Грицай Н.В. проведено державну реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 . Посилався на те, що під час реєстрації було порушено норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки у власності позивача іншого майна не має; при чому банком допущено подвійне стягнення, тому що є рішення суду за вказаним кредитом про стягнення заборгованості у розмірі 2 288 128,73 грн. Крім того, вчинення реєстраційний дій було вчинено під час дії арешту на спірне майно; всупереч п. 4.3. договору іпотеки банком не було направлено ОСОБА_3 письмову вимогу про усунення порушення, не надано строк для виконання зобов`язання та не попереджено про стягнення у досудовому порядку.

На підставі вище викладеного, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Ухвалою суду від 22 квітня 2019 року відкрито провадження у справи в порядку загального позовного провадження.

29 травня 2019 року через службу діловодства суду від Відповідача 1 надійшов відзив, в якому відповідач щодо позову заперечував, посилаючись на те, що відповідно до п 4.5.3 Договору Іпотеки, дані положення дозволяють Відповідачу 1 звернути стягнення на предмет іпотеки, у тому числі зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки.

Наявність зареєстрованої заборони відчуження нерухомого майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотеко держателем.

Ухвалою суду від 10 червня 2020 року залучено в якості співвідповідача ОСОБА_1 .

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 зазначила, що є добросовісним набувачем ому підстави для позбавлення її права власності відсутні.

Ухвалою суду від 23 вересня 2020 року закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача -1 в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на їх безпідставність та просила відмовити у задоволенні. Також звернула увагу на той факт, що ОСОБА_3 з метою ухилення від виконання зобов`язання за кредитним договором відчужив належну йому на праві власності частку квартири АДРЕСА_2 на користь матері ОСОБА_5 . При цьому, договір дарування на користь матері вчинено боржником 05 жовтня 2016 року - через два дні після ухвалення 03 жовтня 2016 року Дарницьким судом м. Києва рішення на користь АТ «Укрсоцбанк» про стягнення із ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором в розмірі понад 2 000 000 грн.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши подані документи і матеріали, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що 28 вересня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 795/83153, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 70 000 доларів США на придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 27 вересня 2022 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 28 вересня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого, майнові права на квартиру АДРЕСА_1 були передані Банку в іпотеку.

01 серпня 2018 року державним реєстратором Київської філії комунального підприємства Березанської сільської ради Біляївського району Одеської області «Центр реєстрації» Грицай Н.В. проведено державну реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 як на підставу своїх вимог посилався на те, що під час реєстрації було порушено норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки у власності позивача іншого майна не має; при чому банком допущено подвійне стягнення, тому що є рішення суду за вказаним кредитом про стягнення заборгованості у розмірі 2 288 128,73 грн. Крім того, вчинення реєстраційний дій було вчинено під час дії арешту на спірне майно; всупереч п. 4.3. договору іпотеки банком не було направлено ОСОБА_3 письмову вимогу про усунення порушення, не надано строк для виконання зобов`язання та не попереджено про стягнення у досудовому порядку.

Щодо застосування до спірних правовідносин положень норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд зазначає таке.

Відповідно до положень вказаного закону протягом дії цього Закону:

не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або

таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.

Як вбачається з матеріалів справи на момент укладення кредитного договору № 795/83153, ОСОБА_3 на праві власності належала Ѕ частка квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 795/83153 від 28 вересня 2007 року в сумі 97 571 доларів США, що становить 2 288 128 гривень 73 копійки.

На підставі договору дарування від 05 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою О.О., ОСОБА_3 подарував своїй матері ОСОБА_5 належну йому на праві власності Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 .

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17 вересня 2019 року власником вищевказаної квартири з 05 жовтня 2016 року є ОСОБА_5 .

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від цих висновків.

Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до частини другої статті 719 Цивільного кодексу України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі виконання судового рішення.

Дарувальник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення в нього зобов`язання зі сплати грошових коштів, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно потерпілої сторони, оскільки укладає договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Судом встановлено, що на час безоплатного відчуження 05 жовтня 2016 року своїй матері ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 було достеменно відомо про рішення суду про стягнення з нього на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором № 795/83153 від 28 вересня 2007 року в сумі 97 571 доларів США, що становить 2 288 128 гривень 73 копійки, а отже про обов`язок щодо повернення суми кредиту й відповідні наслідки щодо цього, тому боржник, який відчужує майно на підставі договору на користь третьої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми боргу діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладаючи договір дарування та не повертаючи суму боргу, порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича

На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Водночас, за висновками Верховного Суду у Постанові від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що укладення договору дарування було направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а відтак до спірних відносин не можуть бути застосовані норми ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Щодо вимоги позивача, що мало місце подвійне стягнення слід зазначити наступне.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 795/83153 від 28 вересня 2007 року в сумі 97 571 доларів США, що становить 2 288 128 гривень 73 копійки.

05 січня 2017 року Дарницьким районним судом м. Києва видано виконавчий лист на виконання рішення суду від 03 жовтня 2016 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

13 липня 2017 року державним виконавцем Дарницького районного відділу держаної виконавчої служби відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 753/2263/16 від 05 січня 2017 року.

Водночас, в межах виконавчого провадження вимоги АТ «Укрсоцбанк» задоволені не були, заборгованість за кредитним договором не погашена.

26 вересня 2019 року постановою державного виконавця повернено виконавчий документ стягувану, згідно п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Що стосується іпотеки, то наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Відтак, застосування кредитором іншого законного способу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Щодо звернення стягнення на майно під час перебування під арештом слід зазначити наступне.

Відповідно до положень статті 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до п.6.1. Порядку наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Відповідно до висновку сформульованому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року № 346/1305/19 накладення арешту на заставлене майно не позбавляє кредитора права задовольнити його вимоги в майбутньому і не скасовує для нього правил пріоритетності, передбачених Законом України «Про іпотеку» (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 листопада 2020 року у справі № 761/31581/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18). Наявність арешту, накладеного на предмет іпотеки, не порушує пріоритетного права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 березня 2021 року у справі № 2-6875/10, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 686/1953/13-ц).

З матеріалів справи вбачається, що запис про обтяження спірної квартири іпотекою до Єдиного державного реєстру іпотек внесено раніше, ніж накладено арешт в межах виконавчого провадження, а тому такий арешт не є перешкодою у здійсненні реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки.

Щодо направлення та вручення повідомлення.

Встановлено, що 03.04.2018 Тат «Укрсоцбанк» направлено повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням.

Вказане повідомлення ОСОБА_3 отримав особисто, що підтверджується відомостями у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, а тому твердження позивача про порушення Банком порядку повідомлення судом до уваги не приймається. Реєстрація права власності була здійснена за спливом 30 денного терміну.

Вимоги позивача щодо оцінки предмета іпотеки та вселенні в спірну квартиру не ґрунтуються на законі та не відповідають встановленим обставинам.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення з предмету позову, суд вважає, що відповідачі не порушили прав та інтересів позивача, а тому правові підстави позивача наведені на обґрунтування позовних вимог суд вважає безпідставними, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 141, 158, 258, 259, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Київської філії комунального підприємства Березанської сільської ради Біляївського району Одеської області «Центр реєстрації» Грицай Наталії Володимирівни, комунального підприємства Березанської сільської ради Біляївського району Одеської Області «Центр реєстрації», ОСОБА_1 , треті особи: Дарницький районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про вселення, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Р.Лужецька