Справа № 372/1109/21
Провадження 4-с-42/21
ухвала

Іменем України

27 вересня 2021 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Потабенко Л.В.

при секретарі Буртовій О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Єжова Максима Валерійовича,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просить визнати незаконними та неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Єжова М. В. щодо винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувану у ВП №60870656 та скасувати постанову про повернення виконавчого листа № 2-105/11, виданого 11.12.2019 року стягувачу ОСОБА_1 від 10.03.2021 року у ВП №60870656.

Обґрунтовуючи скаргу посилається на те, що постанова державним виконавцем була винесена із порушенням вимог закону, останнім, не було вжито всіх передбачених законом заходів щодо виконання рішення суду, а відтак дії державного виконавця слід визнати протиправними, а постанову скасувати.

Скаржник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд скарги у її відсутність. Вимоги скарги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Інші сторони в судове засідання не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, хоч про день, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подали.

Перевіривши та дослідивши матеріали, суд вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено наступні обставини.

На примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) перебувало виконавче провадження ВП№ 60870656 з примусового виконання виконавчого листа № 2-105/21 виданого 11.12.2019 року Обухівським районним судом Київської області про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на загальну суму 1 988 070,00 гривень. Додатково зазначено, що відповідно до постанови про заміну сторони виконавчого провадження, яка була постановлена на підставі ухвали Обухівського районного суду Київської області від 07.10.2020 у справі № З72/3542/16-ц, стягувача ОСОБА_3 було замінено на стягувана ОСОБА_1 у даному виконавчому провадженні.

15.03.2021 року стягувачем ОСОБА_1 у поштовому відділенні був отриманий лист головного державного виконавця Єжова М.В., який містив у собі, Постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі п. 2 частини першої ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні № 60870656 від 10.03.2021 року, винесену головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Єжовим М.В. та виконавчий лист № 2-105/11 виданий 11.12.2019 року Обухівським районним судом Київської області.

ОСОБА_1 не погоджується із вказаною постановою державного виконавця, вважає її незаконною та такою, що винесена з порушенням вимог закону. Скаржник вважає, що державний виконавець не виконав покладених на нього обов`язків щодо вжиття всіх можливих заходів для примусового виконання рішення, не вжив інших заходів передбачених законодавством щодо виконання рішення суду, а відтак стягувач ОСОБА_1 вимушена звернутись до суду із даною скаргою. Також, скаржниця звертає увагу, що постанова державного виконавця була винесена із порушенням вимог закону, останнім, не було вжито всіх передбачених законом заходів щодо виконання рішення суду, а відтак дії державного виконавця слід визнати протиправними, а постанову скасувати, спираючись на наступне.

Відповідно до статті 447 ЦГТК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною 1 статті 448 ЦПК України передбачено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Положенням п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у результаті вжитих виконавцем заходів державним виконавцем було встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно із положенням ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Крім того, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною 8 статті 48 цього Закону передбачено, що виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Так, в оскаржуваній постанові головним державним виконавцем Єжовим М.В. було зазначено: «Вжитими виконавцем заходами встановлено, що згідно відповіді ДПС України станом на 2020-2021 рік, розрахункові рахунки за боржником не значаться. Згідно повідомлення бази даних АІС "Автомобіль", відсутня інформація про зареєстровану транспортну техніку за боржником. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за боржником не зареєстровано право власності на нерухоме майно. Згідно інформації Пенсійного фонду України боржник на обліку не зареєстрований в органах Пенсійного фонду України. Згідно інформації Державного агентства рибного господарства України, ДП "Агентства з ідентифікації і реєстрації тварин", ДП "Держреєстри України", головних управлінь Держпраці, ГУ Держпродспоживслужби в Київській області, Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, Державного космічного агентства України, за боржником відсутнє будь-яке зареєстроване майно на праві приватної власності. Суму боргу, виконавчого збору та витрат не стягнуто.»

Крім того, відповідно до відомостей зазначених у виконавчому листі та у оскаржуваній постанові у яких зазначено місце проживання боржника ОСОБА_2 , державний виконавець мав інформацію про те, що боржник ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, матеріали виконавчого провадження не містять документів, що вказана інформація перевірялася головним державним виконавцем Єжовим М.В. при здійсненні виконавчих дій, що боржник викликався до державного виконавця, а головний державний виконавець перевіряв наявність майна боржника за зазначеною адресою та проводив його опис.

Крім того у матеріалах виконавчого провадження відсутня інформація про прийняття головним державним виконавцем Єжовим М.В. інших, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів для виконання рішення суду. Зокрема, враховуючи, що боржник зареєстрований на території Київської області, не були вжиті заходи щодо тимчасового обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_2 за межі України.

Згідно пункту 22 розділу II Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/51 (далі Інструкція) у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувану, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувану, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувану, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою. Пунктом 7 розділу І Інструкції визначено, що постанова як окремий документ повинна містити такі обов`язкові реквізити, зокрема, мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову. Враховуючи, що у мотивувальній частині постанови про повернення виконавчого документу стягувану зазначені відомості, які не відповідають дійсності - оскаржувана постанова вказаним вимогам не відповідає.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України передбачено одну із основних засад судочинства - обов`язковість рішень суду, виконання будь-якого рішення є невід`ємною частиною правосуддя.

В силу статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до приписів частини 2 стати 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положення статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Аналізуючи положення Закону України «Про виконавче провадження», можна дійти висновку, що стадія примусового виконання судового рішення є невід`ємною частиною відновлення прав особи із застосуванням судової процедури, відповідно до якої стягувач має сподіватись на фактичну реалізацію своїх прав згідно із юридично закріпленим змістом впродовж чітко регламентованого строку.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Враховуючи вищевикладене дії головного державного виконавця є неприпустимими, оскільки п.2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» прямо передбачена необхідність вжиття державним виконавцем заходів, спрямованих на встановлення та перевірку майнового стану боржника, та майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, і повернення виконавчого документу можливе лише у разу відсутності результату таких заходів.

З положень ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, як верховенство права, обов`язковість виконання рішень, законність та справедливість, неупередженість та об`єктивність.

З прецедентної практики ЄСПЛ вбачається, що словосполучення «згідно із законом» по суті, стосується національного законодавства і встановлює обов`язок забезпечувати дотримання матеріальних та процесуальних норм.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду справи суд може визнати оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Отже суд вважає, що враховуючи вищевказані обставини, такий спосіб захисту буде достатнім і обґрунтованим, тому скаргу слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 447 - 452 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Скаргу задовольнити.

Визнати незаконними та неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Єжова Максима Валерійовича щодо винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувану у ВП № 60870656.

Скасувати постанову про повернення виконавчого листа Дублікат №2-105/11, виданого 11.12.2019 року Обухівським районним судом Київської області, стягувачу ОСОБА_1 від 10.03.2021 року у ВП № 60870656.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 261 ЦПК України.

Суддя Л.В. Потабенко