Провадження №2/447/487/21
Справа №447/1570/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

04.10.2021 Миколаївський районний суд Львівської області в складі судді Головатого А.П., за участю секретаря судового засідання Венгер Л.М.,

розглянув у судовому засіданні у м. Миколаїв Львівської області у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Процесуальні дії у справі.

25.05.2021 на адресу суду надійшов позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», у якому позивач просила стягнути з відповідача на її користь 444 802,36 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та присудити судові витрати витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позову позивачка покликається на те, що з 09.11.2006 по 02.05.2018 вона працювала в АТ КБ «ПриватБанк». При звільненні 02.05.2018 відповідач не виплатив усіх сум, що належать позивачці, зокрема, компенсацію за невикористану відпустку. Відтак, позивачка звернулась на урядову «гарячу лінію», за результатами чого перевірку відповідача проводили посадові особи Управління Держпраці. Листом від 22.02.2021 №20.1.0.0.0/7-210112/128 відповідач повідомив про виплату коштів. Таким чином, позивачка вважає, що відповідач повинен виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою від 26.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу надано строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву.

Сторонам роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за їх клопотанням, яке відповідач може подати у строк для подання відзиву, а позивач не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Ухвалу суду від 26.05.2021, копію позовної заяви, доданих до неї документів відповідач отримав 02.06.2021, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося до суду (а.с. 17).

15.06.2021 на адресу суду надійшло клопотання представника АТ КБ «ПриватБанк» Мусійченка Д.Л. щодо залишення позовної заяви без руху, оскільки позивачкою не було сплачено судового збору. Також представник відповідача подав заперечення щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, просив проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження та замінити судове засідання у справі підготовчим судовим засіданням.

18.06.2021 постановлено ухвалу щодо залишення позовної заяви без руху, позивачу надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

23.06.2021 представник позивача адвокат Ратич Т.М. отримав копію ухвали від 18.06.2021, що стверджується його розпискою на супровідному листі, наявним у матеріалах справи (а.с. 39).

29.06.2021 на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків та квитанція про сплату судового збору.

02.07.2021 на адресу суду надійшов відзив, у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачкою пропущено трьохмісячний строк, передбачений ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з метою вирішення трудового спору. Крім цього, представник відповідача посилався на те, що при звільненні позивачці було нараховано та виплачено компенсацію за 19 днів невикористаної щорічної відпустки. Після отримання скарги ОСОБА_1 на урядову «гарячу лінію» про виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку банком було здійснено перерахунок та виявлено помилку у нарахуванні працівникові кількості днів відпустки. 18.02.2021 на рахунок картки для виплат № НОМЕР_1 виплачено суму компенсації у розмірі 14 160,11 грн.

08.07.2021 ухвалою суду заяву представника відповідача залишено без задоволення, постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала, просила такий задоволити з підстав у ньому викладених.

Представник позивача адвокат Ратич Т.М. позов підтримав, просив такий задоволити. Покликався на те, що невиплата звільненому працівникові всі сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, відтак, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Ствердив, що ОСОБА_1 дізналася про остаточний розрахунок, проведений АТ КБ «ПриватБанк» 22.02.2021 з листа. Крім цього, представник позивача просив у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України, надати термін строком 5 днів для подання доказів щодо стягнення витрат на правову допомогу та ухвалити додаткове рішення з цього питання.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи «EasyCon» у задоволенні позову просив відмовити, покликаючись на підстави, викладені у відзиві.

Суд встановив:

Згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 , заведеної на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 09.11.2006 по 02.05.2018 позивачка працювала в АТ КБ «ПриватБанк» на посаді економіста (а.с. 7).

З копії листа Головного управління Держпраці у Київській області вих. №43/1-с-186-659 від 02.02.2021 на звернення №С-186 від 13.01.2021, стверджується, що ГУ Держпраці у Київській області надіслано запит до АТ КБ «ПриватБанк» щодо надання копій документів та пояснень з приводу дотримання стосовно позивачки порядку виплати розрахункових коштів (а.с. 8).

Листом представника АТ КБ «ПриватБанк» вих. №20.1.0.0.0/7-210112/128 від 22.02.2021, ОСОБА_1 повідомлено, що після надходження 11.01.2021 заяви на урядову «гарячу лінію», АТ КБ «ПриватБанк» нараховано компенсацію за невикористану у 2012-2017 роках додаткову відпустку у порядку, передбаченому ст. 182-1 КЗпП України та ст. 19, 24 Закону України «Про відпустки». Після утримання належних податків і зборів кошти виплачені на картку для виплат № НОМЕР_3 (а.с. 10).

Відповідно до листа Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області вих. №4.3/4-с-1644-2047 від 26.03.2021 на звернення №С-1644 від 15.03.2021, позивачку повідомлено, що для вирішення індивідуального трудового спору на підставі ст.231-234 КЗпП України, така має право звернутися до суду з позовом (а.с. 9).

Згідно реєстраційної картки звернення №СЕ-11874927/Д1 щодо невиплати ОСОБА_1 розрахункових коштів, а саме компенсації за невикористану додаткову відпустку працівника, яка має дітей до 15 років, позивачка звернулася із таким 11.01.2021 о 15:39 год. (а.с. 50-51).

Тобто, на момент вищевказаного звернення, позивачці достеменно було відомо про те, що її право порушене.

З долученої до відзиву виписки по рахунку позивачки ОСОБА_1 за договором б/н за період з 01.02.2021 по 28.02.2021 встановлено, що 18.02.2021 на картку позивачки № НОМЕР_1 АТ КБ «ПриватБанк» було здійснено переказ грошових коштів у сумі 14 160,11 грн. із призначенням «Зарплата». Залишок після операції становив 14 296,77 грн. (а.с. 60).

Крім цього, відповідно до вищевказаної виписки, позивачка після надходження зазначених грошових коштів здійснювала транзакції по карті. Зокрема, того ж дня 18.02.2021 позивачкою було виконано операцію з переказу на картку «Скарбничка» 26*16 у сумі 10,00 грн., здійснено три перекази на власну картку № НОМЕР_4 через додаток «Приват24» у сумі 4 500,00 грн., 4 900,00 грн. та 1 000,00 грн., залишок після яких становив 3 886,77 грн. Також позивачкою було здійснено оплату комунальних послуг, продуктів харчування (а.с. 60).

Відтак, твердження позивачки щодо того, що їй станом на 18.02.2021 не було відомо щодо здійснення розрахунку АТ КБ «ПриватБанк» за невикористану додаткову відпустку, а таке стало відомо лише з листа адресованого їй АТ КБ «ПриватБанк» 22.02.2021, є неспроможним та спростовується наданою випискою по карті позивачки.

Згідно трекінгу відправлення матеріалів позовної заяви, надісланих до суду, за наявним у справі конвертом, на якому міститься унікальний штрих-код №536 (а.с. 13), поштове відправлення, а саме позовна заява з доданими до неї матеріалами, що надійшли на адресу суду, було прийнято поштовим відділенням 21.05.2021 (а.с. 111) .

Оцінка суду.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Нормою ст. 46 Конституції України передбачено право на соціальний захист, що включає право на забезпечення безробіття з незалежних від них обставин.

Відповідно до ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Крім цього, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При цьому, визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Водночас, відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 233 КЗпП України, важливо розрізняти початок перебігу строку для звернення до суду залежно від змісту позовних вимог, а саме: вимог у справах про звільнення та інших вимог працівника.

Спір про звільнення - це спір за позовом про поновлення на роботі.

Вказане знаходить підтвердження у постанові Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №682/2782/18, провадження № 61-17946св19.

З огляду на систематичне тлумачення положень КЗпП України та ЗУ «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, заохочувальною чи компенсаційною виплатою, відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Викладене узгоджується із правовим висновком, зазначеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/4518/16, провадження №12-301гс18.

Відтак, предметом позову у справі є вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а не спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України. Тобто заявлені позивачем вимоги не відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці, які не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесульних рішень.

Водночас, Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 у справі №1-5/2012 (за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу) прийшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відтак, згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верхового Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені ст. 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновляє або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Однак, протягом усього розгляду справи та у судовому засіданні позивачем і представником позивача не було повідомлено суд про об`єктивні причини неможливості пред`явити позов у визначений законом строк, не подано клопотання щодо поновлення строків звернення із позовною заявою до суду.

Крім того, на переконання суду, доводи представника відповідача про те, що позивачка дізналася про проведений АТ КБ «ПриватБанк» розрахунок від 18.02.2021 лише 22.02.2021 слід розцінювати як обраний спосіб та стратегію захисту.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачка звернулася 21.05.2021, право на пред`явлення цієї вимоги у позивача виникло з моменту припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, тобто з 18.02.2021.

Отже, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить висновку, що позов є безпідставним та не підлягає до задоволення у зв`язку із пропущенням строку, передбаченого ст. 233 ЦПК України.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови у позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Враховуючи те, що позов не підлягає до задоволення, витрати, понесені позивачем, відшкодуванню відповідачем не підлягають.

Керуючись ст. 233 КЗпП України, ст. 4, 12, 76-80, 89, 141, 259, 264, 265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», місцезнаходження: вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 14360570.

Повний текст рішення складено 15.10.2021.

Суддя Головатий А.П.