КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 755/1071/21
П О С Т А Н О ВА

Іменем України

12 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Верланова С.М.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Марфіної Н.В. в м. Київ31 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 220129,64 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 13 грудня 2018 року. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідач ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача у анкеті-заяві, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому вигляді, а також наказом банку про їх затвердження. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Однак у порушення умов договору відповідач свої зобов`язання не виконала, внаслідок чого станом на 16 грудня 2020 року має заборгованість в розмірі 220129,64 грн., з яких 128816,22 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 65245,95 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 8926,76 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 17140,71 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 0,00 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 0,00 грн. - нарахована пеня, 0,00 грн. - нарахована комісія.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 194062,17 грн. та судові витрати в розмірі 2910,93 грн. В решті позову відмовлено.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позові, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов, в іншій частині рішення залишити без змін.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на ст.. 207, 639, 634, 640, 642, 1048, 1054 ЦК України, п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, зазначав, що позивачем надана до суду копія анкети-заяви від 13 грудня 2018 року, у якій зазначено інформацію, необхідну для отримання картки, особисто заповнену позичальником, який висловив згоду на укладення договору та особистим підписом засвідчив, що приєднується до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Позичальнику на підставі анкети-заяви відкрито 26 грудня 2018 року картковий рахунок, видано преміальну кредитну картку «Platinum» та встановлено 16 січня 2020 року кредитний ліміт в розмірі 200000 грн., що підтверджується банківською випискою по карті.

Наголошував, що під час відкриття карткового кредитного ліміту відповідача було належним чином ознайомлено з умовами кредитування та тарифами банку, що підтверджується особистим підписом відповідача на паспорті споживчого кредиту від 26 грудня 2018 року, в якому чітко зазначено основні умови кредитування, а в кінці договору відповідач зазначила, що підтверджує отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані, виходячи із обраних нею умов кредитування.

Вказував, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснила дії щодо проведення її активації, користувалася карткою, отримувала кредитні кошти з власної ініціативи, здійснювала часткове погашення заборгованості по кредитному договору. Активація картки та користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору, а виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача. Таким чином, оскільки відповідач користувалася кредитними коштами, вона зобов`язана повернути суму отриманих кредитних коштів та сплатити відсотки за користування кредитом.

Наводив правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду по справі № 356/1635/16-ц про те, що не може вважатись неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами, по справах № 456/3643/18 та № 173/436/18 про те, що доказом видачі кредитних коштів є виписка по рахунку.

Посилався на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 08 липня 2019 року в справі № 923/760/18 про те, що укладений між сторонами договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає, і аналогічні висновки Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2019 року (справа № 642/5533/15-ц), від 19 вересня 2019 року (справа № 127/7543/17), від 23 грудня 2019 року (справа № 375/250/18).

Наводив правові висновки Верховного Суду в постанові від 23 грудня 2019 року по справі № 572/1169/17 щодо презумпції правомірності правочину, який позичальником не оскаржено, та в постанові від 02 грудня 2020 року по справі № 284/157/20-ц щодо погодження сторонами умов кредитного договору підписанням паспорту споживчого кредиту.

Пояснював, що в паспорті споживчого кредитування, наданому позивачем, вказано строк 14 днів, протягом якого зазначена в ньому інформація є актуальною, в зв`язку з правом споживача відмовитися від договору про споживчий кредит. Жодних доказів про те, що відповідачу не було надано банком інформації або надано недостовірну інформацію, встановлено не було, як не було застосовано відповідну норму права, яка регулює відповідні правовідносини та правові наслідки у випадку встановлення вказаних обставин, виходячи саме з прав відповідача, які не передбачають звільнення від зобов`язань. В паспорті споживчого кредиту та в тарифах банку, з яким було ознайомлено відповідача, зазначено процентну ставку, яка застосовується за межами пільгового періоду - 37,20 % річних, та процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язань щодо повернення кредиту - 74,40 % річних. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Вважав, що відмовляючи в задоволенні відсотків по кредиту, місцевий суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, наніс фінансову шкоду споживачам банківських послуг, і що оскаржуване рішення суперечить як нормам цивільного права України, так і європейським правовим нормам, що регулюють функціонування кредитних правовідносин.

Вважав, що суд першої інстанції, не маючи у справі обґрунтованих та доказових заперечень відповідача, замість нього навів доводи проти вимог позивача і відмовив банку у його вимогах, не посилаючись на жодний доказ іншої сторони спору, що суперечить правовим висновкам Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі № 284/157/20-ц.

Вказував на безпідставність посилань судом першої інстанції на висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, оскільки в матеріалах цієї справи наявний підписаний позичальником паспорт споживчого кредитування, а отже до суду надано конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, і відсутні обґрунтовані заперечення відповідача та його докази проти вимог позивача.

Наголошував, що за відсутності поданих стороною відповідача будь-яких доказів суд першої інстанції поклав на сторону позивача надзвичайний та заздалегідь недосяжний стандарт доказування, який призвів до порушення права на справедливий суд.

Наводив правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 153/1334/16, згідно яких суду слід перевірити факт виконання кредитного договору, що може свідчити про виконання договірних правовідносин.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції задоволено позов в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 194062,17 грн., виходячи з того, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір б/н від 13 грудня 2018 року, за яким відповідачу надано кредитну картку із встановленням відновлювального кредитного ліміту на платіжну картку; оскільки відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором б/н від 13 грудня 2018 року, та випискою по рахунку, вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту є правомірними та підлягають задоволенню.

Законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряється апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідач рішення суду першої інстанції щодо обставин укладення договору також не оскаржував.

Оскільки судове рішення оскаржується в апеляційному порядку лише в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами, тому переглядається апеляційним судом тільки в цій частині.

Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за процентами, суд першої інстанції виходив із недоведеності обставин, що сторони обумовили зобов`язання по сплаті процентів та їх розмір.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 18 - 19 міститься копія підписаної ОСОБА_1 анкети-заяви від 13 грудня 2018 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Своїм підписом в заяві ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, підписанням цієї анкети-заяви вона згідно ст. 634 ЦК України в повному обсязі приєднується до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на офіційному сайті банкуwww.privatbank.ua і які разом з пам`яткою клієнта і тарифами складають договір банківського обслуговування, екземпляр якого вона отримала шляхом самостійного роздрукування. Погоджується зі збільшеним строком позовної давності, вказаних в Умовах і Правилах, і з тим, що зміни до Умов і Правил вносяться банком щомісячно в односторонньому порядку, а у випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливе, банк повідомляє їй про зміни шляхом використання визначених Умовами та Правилами каналів зв`язку. Продовження користування послугами банку після даті публікації на сайті банку змінених Умов та Правил є підтвердженням її згоди та повного і безумовного прийняття змінених Умов та Правил. Зі змінами Умов та Правил надання банківських послуг зобов`язується ознайомлюватися самостійно на офіційному сайті банкуwww.privatbank.ua.

На а. с. 20 - 21 наявна копія Паспорту споживчого кредиту, із застереженням про чинність та актуальність інформації до 10 січня 2019 року, підписаного ОСОБА_1 26 грудня 2018 року, яка своїм підписом підтвердила отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних нею умов кредитування.

На а. с. 22 - 26 наявний Витяг з Тарифів обслуговування преміальних кредитних карток Platinum, WorldBlackEdition, WorldElite, Infinite, VISA Signature.

На а. с. 73 (зворот) - 75 знаходиться копія паспорту відповідача.

На а. с. 27 - 70 знаходиться Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

На а. с. 71 (зворот) - 73 знаходиться копія витягу з протоколу № 30 засідання правління від 31 липня 2018 року про внесення змін до Умов і правил надання банківських послуг.

На а. с. 6 - 8 знаходиться розрахунок заборгованості за договором б/н від 13 грудня 2018 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 станом на 18 грудня 2020 року.

На а. с. 9 - 15 знаходиться виписка по рахунку за договором б/н станом на 17 грудня 2020 року, ОСОБА_1 .

На а. с. 16 - 17 знаходяться копії довідок без номеру, дати і зазначення особи, яка її склала, про видачу кредитних карток ОСОБА_1 та про зміну умов кредитування.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638, 642 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» вказував на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що суть договору приєднання, який і було укладено сторонами, полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Однак, такі доводи позивача обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції при розгляді позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт погодження сторонами всіх істотних умов договору.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що витяг з Тарифів, наявний в матеріалах справи, не містить підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 13 грудня 2018 року шляхом підписання анкети-заяви.

Відсутність підпису відповідача на витягу з Тарифів фактично надає можливість банку надавати тарифи в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача (в даному випадку Тарифів), не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Наявні в матеріалах справи Тарифи не містять підпису відповідача. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Тарифи є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Тарифи мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що зазначено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що відповідачем підписано Паспорт споживчого кредиту від 26 грудня 2018 року, в якому чітко зазначено умови кредитування, в тому числі процентна ставка в межах та поза межами пільгового період 37,2 % річних, підвищена процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту 74,40 % річних, оскільки зазначеним доводам було надано належної оцінки судом першої інстанції і зроблено обгрунтований висновок, що підписання позичальником Паспорту не може свідчити про конкретні умови кредитування на які погодився відповідач, враховуючи, що згідно п. 7 Паспорту споживчого кредиту, умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.

Виходячи з аналізу наведених вимог закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що у даному випадку Паспорт споживчого кредиту не є документом, який посвідчує конкретні умови, на яких в дійсності укладено договір кредиту, адже відповідна інформація є вимогою закону та покликана надати споживачу можливість до укладання договору здійснити порівняння різних пропозицій кредитодавця та за результатами такого порівняння прийняти обґрунтоване рішення про укладення договору кредиту, в тому числі з урахуванням обраного ним певного типу кредиту.

Доказів, що умови договору про споживчий кредит точно відповідають підписаному відповідачем Паспорту споживчого кредиту, позивачем надано не було, а відтак апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції, що наявний в матеріалах справи Паспорт споживчого кредитування не є доказом конкретних умов укладеного між сторонами кредитного договору стосовно розміру відсоткової ставки за користування кредитом.

З огляду на вищевикладене апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що в паспорті споживчого кредиту та тарифах банку, з якими ознайомлено відповідача, зазначена процентна ставка, яка застосовується за межами пільгового періоду 37,2 % річних, та процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язань щодо повернення кредиту 74,40 % річних, а отже місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту в такому розмірі, а також відхиляє посилання позивача на висновки Верховного Суду в постанові від 02 грудня 2020 року по справі № 284/157/20-ц, в якій встановлено обставини підписання відповідачем паспорту споживчого кредиту, разом з тим, не встановлено наявності в цьому паспорті застереження, аналогічному в даній справі, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув увагу на наявні в матеріалах справи конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєдналася відповідач при підписанні анкети-заяви та укладенні договору, та наказ щодо затвердження «Умов та Правил надання банківських послуг» в редакції, що діяла на момент підписання заяви відповідачем.

При оцінці вищенаведених доводів апеляційний суд враховує, що судом першої інстанції задоволене клопотання позивача про огляд веб-сайту, при здійсненні огляду якого встановлено та зафіксовано, що положення 1.1 Умов та правил надання банківських послуг містять розділ щодо «Умов та правил використання платіжних карток банку», вказані Умови та правила були діючими на момент звернення відповідача з заявою від 13 грудня 2018 року та розміщені на офіційному веб-сайті банку, а тому в даному конкретному випадку суд бере до уваги вказані умови як невід?ємну частину укладеного між сторонами кредитного договору.

Однак в Умовах та правилах надання банківських послуг розмір процентної ставки не встановлено, і ці Умови та Правила містять відсилання щодо розміру процентної ставки на інший документ - Тарифи обслуговування кредитних карток, які не містять підпису позичальника.

Також судом першої інстанції обґрунтовано звернуто увагу, що надані позивачем Тарифи затверджені на засіданні Правління АТ КБ «ПриватБанк» 19 лютого 2019 року, в той час як анкета-заява позичальника підписана відповідачем 13 грудня 2018 року.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зробила висновок, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Конституційний Суд України у рішенні у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Неспроможними є доводи апеляційної скарги, що позиція Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 до уваги взята бути не може, із посиланням на те, що договір у встановленому порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору.

Оскільки в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позовних вимог, і оскільки саме на позивача в силу вимог ст. 12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, відтак неявка відповідача до суду, неподання позову про визнання договору або його окремих умов недійсним, неоскарження відповідачем розрахунку заборгованості саме по собі не свідчить про визнання позичальником позову про стягнення заборгованості за кредитним договором або наявність підстав для його задоволення судом, і не впливає на актуальність правової позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 в межах розгляду даної справи.

Також, враховуючи вищенаведене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що суду не надано жодних доказів, і судом не встановлено обставин ненадання інформації або надання недостовірної інформації відповідачу щодо умов споживчого кредитування, і що суд не може покладати на позивача весь тягар доказування.

За таких обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які в цій частині не спростовані доводами апеляційної скарги, про необґрунтованість вимог щодо стягнення з відповідача відсотків, а отже вимоги банку про стягнення заборгованості в цій частині є безпідставними і задоволені бути не можуть.

Відхиляються також апеляційним судом доводи позивача в апеляційній скарзі, що місцевий суд, відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту, ставить під загрозу фінансову стабільність банку і наносить фінансову шкоду іншим споживачам банківських послуг, оскільки вони не підтверджені будь-якими доказами, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і не є підставою для задоволення позову.

Судом першої інстанції правильно звернуто увагу, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених ст. 1048 ЦК України, позивач не пред`явив, відтак відсутні підстави для їх стягнення.

Апеляційний суд не приймає посилання позивача в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду, викладені в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 356/1635/16-ц, від 29 липня 2019 року в справі № 753/10779/16-ц, як такі, що не узгоджуються з вищенаведеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17-ц, а правові висновки у постанові від 08 липня 2019 року в справі № 923/760/18 прийняті в справі, що розглядалась в порядку господарського судочинства, а отже не може застосовуватись при розгляді спору, що виникає в сфері споживчого кредитування.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що судом першої інстанції не встановлювалось, що кредитні правовідносини не виникли між сторонами взагалі, оскільки заборгованість в розмірі тіла кредиту була визнана доведеною та стягнута судом, а лише зроблено обґрунтований висновок про недоведеність домовленості сторін щодо інших умов цього кредитного договору, зокрема в частині процентів.

З огляду на вищевикладене є нерелевантними до спірних правовідносин та відхиляються апеляційним судом посилання позивача в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду в постанові від 20 жовтня 2020 року по справі № 456/3643/17 (провадження № 61-9882 св 20), від 03 березня 2021 року по справі № 173/436/18 (провадження № 61-15104св19), від 23 грудня 2019 року по справі № 572/1169/17, від 11 вересня 2019 року по справі № 153/1334/16.

Відрізняються від правовідносин, що склалися між сторонами у даній справі, і не можуть бути враховані апеляційним судом правові висновки Верховного Суду, на які посилався позивач в апеляційній скарзі, викладені в постанові від 11 вересня 2019 року по справі № 642/5533/15-ц, оскільки в цій справі судом встановлено, що відповідачем особисто підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки VISA GOLD, MC/EC Gold, за типом кредитної лінії - відновлювальна; в постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18, в якій Верховним Судом встановлено, що апеляційний суд вийшов за межі доводів апеляційної скарги, в зв`язку з чим справу передано на новий розгляд до апеляційного суду; в постанові від 02 грудня 2020 року по справі № 284/157/20-ц, в якій судами було в позові банку відмовлено взагалі.

Отже, доводи апеляційної скарги, що суд допустив однобічність та неповноту судового розгляду, неналежно оцінив докази по справі, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, поклав на позивача надзвичайний та заздалегідь недосяжний стандарт доказування, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року в частині відмови у стягненні частини заборгованості за процентами залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Верланов С.М.