Провадження № 2/752/7011/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06.09.2021 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

за участі секретаря - Потапенко Д.І.,

розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування жилим приміщенням шляхом зняття з реєстрації,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації.

Свій позов позивач обґрунтовує тим, що 08.10.2019 року між ним та ТОВ «ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП» укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Як стало відомо позивачу у вищевказаній квартирі зареєстрований громадянин ОСОБА_2 . У звязку з чим, просить суд усунути перешкоди у користуванні вищевказаним житловим приміщенням шляхом зняття відповідача з реєстрації.

19.05.2021 року ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

09.08.2021 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_2 у якому останній зазначає, що позивач ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ел.Ен.Груп», яке в свою чергу набуло вказану квартиру у власність в порядку примусового виконання виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на квартиру в рахунок виконання кредитного зобов`язання. В 2019 році ТОВ «Фінансова компанія «Ел.Ен.Груп» подало позов до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації та виселення.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.11.2019 р. в позові ТОВ «Фінансова компанія «Ел.Ен.Груп» було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду 04.02.2021 р. зазначене рішення залишено без змін. Відповідач зазначає, що вимога позивача про зобов`язання знятися з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає з огляду на те, що відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення».

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 ., належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 , довідкою №253015615 від 16.04.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.7)

З матеріалів справи вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 ., зареєстрований ОСОБА_2 .

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до матеріалів справи, суд зазначає, що жодних письмових доказів стороною позивача на підтвердження протиправної, винної поведінки відповідача, здійснення останнім перешкод позивачу у здійсненні права власності на спірну квартиру, які б мали місце до звернення позивача до суду з даним позовом за захистом порушеного права, позивачем в розпорядження суду надано не було і матеріали цивільної справи належних доказів щодо обставин спору не містять.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення (ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За змістом положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суду не надано доказів на підтвердження існування у позивача перешкод у користуванні житловим приміщенням в зв`язку з наявною реєстрацією місця проживання в спірній квартирі відповідача у справі.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно про:

1) позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) визнання особи безвісно відсутньою;

4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог:

1) про позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30.06.2015 (справа №21-1438а15), в постанові Верховного Суду України від 1 березня 2016 року у справі №825/1335/13-а.

Тобто однією із підстав для зняття особи з реєстрації є визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що є в подальшому підставою для зняття її з реєстрації у відповідності до спеціальної норми Закону.

Позивач при зверненні до суду таких вимог не заявляє.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно із ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові, судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Керуючись положеннями ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 274-279, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування жилим приміщенням шляхом зняття з реєстрації відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя