КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 370/1333/19
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4354/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року (суддя Тандир О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про застосування наслідків вчинення нікчемного правочину шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення права приватної власності на земельну ділянку, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

у квітні 2019р. позивачі звернулися до суду з позовом та, з урахуванням уточнення позовних вимог, просили застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину із безпрецедентно грубого порушення права приватної власності ОСОБА_1 на землю, здійсненого з метою використання всупереч закону частини земельної ділянки ОСОБА_1 та незаконного заволодіння нею; зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повернути ОСОБА_1 частину його земельної ділянки, яку одержано на виконання вказаного правочину; відшкодувати матеріальні збитки та моральну шкоду, спричинену вчиненням недійсного правочину, а саме, стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 32 400грн матеріальних збитків та 15 000грн моральної шкоди, з ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по 10 000грн моральної шкоди з кожного. Також просили стягнути з ОСОБА_3 на їх користь судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачі зазначали, що вони є співвласниками земельної ділянки, площею 0,27га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю № 133 від 23 квітня 2002 року, а ОСОБА_3 - власником суміжної земельної ділянки, що знаходиться праворуч. Зовнішні межі їх земельної ділянки погоджені з власниками суміжних земельних ділянок, доказом чого є акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки ОСОБА_1 31 липня 2001 року, в якому містяться особисті підписи власників земельних ділянок, які межують із земельною ділянкою ОСОБА_1 . Після вказаного погодження межі їх земельної ділянки у встановленому законом порядку не змінювалися.

Позивачі зазначали, що 1 травня 2009 року з наміром загородити свою земельну ділянку від суміжної земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , вони забетонували ряд металевих труб по лінії розмежування земельних ділянок, однак у порушення норм земельного законодавства, 2 травня 2009 року ОСОБА_3 , разом із своїми синами - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зруйнували металеві труби, самовільно перенесли межу своєї ділянки на їх ділянку на 2,75 м, внаслідок чого вони неодноразово зверталися до правоохоронних органів, однак їх звернення не були належним чином розглянуті.

Позивачі стверджували, що ОСОБА_3 злочинно заволодів частиною їх земельної ділянки і його дії по перенесенню межі своєї земельної ділянки є нікчемним правочином, який було спрямовано на порушення публічного порядку, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, а тому в силу ст. 228 ЦК України він є нікчемним, а відтак закон не вимагає наявність судового рішення про визнання недійсним такого правочину.

Позивачі просили застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та повернути їм у натурі все, що інша сторона одержала на виконання цього правочину.

Позивачі вважають, що відповідачами, внаслідок вчинення вказаного правочину, їм було завдано матеріальних збитків та моральної шкоди, які виражаються у неотриманих доходах внаслідок неможливості вирощувати сільськогосподарські культури на частині своєї земельної ділянки, у образах відповідачами та погрозами фізичної розправи з їх боку.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким справу направити до суду першої інстанції для нового розгляду.

Позивачі посилаються на неповне з`ясування судом обставин справи, оскільки суд не врахував уточнену позовну заяву, надіслану ними на адресу Макарівського районного суду Київської області 4 березня 2020 року та відмовив у задоволенні клопотання про витребування із архіву Макарівського районного суду Київської області цивільної справи 1016/1881/12, в якій містяться фотоматеріали у підтвердження їх правової позиції та не можуть бути надані ними в межах розгляду даного позову, оскільки флеш-накопичувач, на якому зберігаються вказані фотоматеріали, не завантажує дані файли, що унеможливлює їх роздрукування на паперовому носії.

Також позивачі стверджують, що суд першої інстанції у порушення норм процесуального права не розглянув і не вирішив ряд заяв та клопотань, поданих ними з метою захисту своїх прав, зокрема клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, а враховуючи обставини справи та наявність кримінального провадження, суд не мав процесуальних підстав розглядати подану ними позовну заяву в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Крім того, суд не дослідив та не надав правової оцінки їх доказам, наданим у підтвердження протиправних дій відповідачів, а саме: постанові Броварського відділення поліції Головного управління національної поліції в Київській області від 20 вересня 2019 р.; повідомленню Макарівського відділення поліції Головного управління національної поліції в Київській області від 23 лютого 2017 р. про початок досудового розслідування у кримінальному провадженні №000014 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України «Самоуправство»; листу Головного слідчого управління Національної поліції України від 10 лютого 2020р. №24/Б-182; заяві від 10 січня 2020 року про забезпечення негайного проведення судової земельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні №000014 щодо вчинення кримінального правопорушення з викрадення групою осіб, які перебували в змові,

частини приватизованої земельної ділянки; поясненням фігурантів правопорушення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 від 19 та 20 травня 2009р. та поясненням ОСОБА_1 від 2 травня 2009 року дільничному інспектору міліції ОСОБА_8

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні 23 червня 2021 року пояснив, що вимоги позивачів є безпідставними, так як він виявивши, що земельна ділянка ОСОБА_1 ширша за його земельну ділянку на 2,75м, а його земельна ділянка вужча на 2,75м, зняв металеві труби, які були встановлені позивачем на його земельній ділянці, та встановив свої труби на межі своєї земельної ділянки. Відповідач ОСОБА_3 стверджував, що не захоплював частину земельної ділянки ОСОБА_1 , а відновив межі своєї земельної ділянки згідно акту погодження меж.

У подальшому відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи у апеляційному суді, у судові засідання не з`являвся.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про день та час розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, відповідач ОСОБА_3 підтвердив про їх обізнаність про апеляційний розгляд та не бажання приймати участь у апеляційному розгляді, у судові засіданні не з`являлися, клопотань про його перенесення не подавали, судові повідомлення, направлені на їх адреси, повернулися до апеляційного суду з відмітками про відсутність адресатів, що відповідно до положень ст. 130 ЦПК України вважається належним вручення судового повідомлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів розглянула справу у відсутність відповідачів.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які підтримали апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_3 , який заперечував проти апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Позивачі звернулися до суду з позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, вчиненого з метою заволодіння частиною земельною ділянки, яка належить ОСОБА_1 на праві власності, всупереч закону та зобов`язання відповідачів повернути ОСОБА_1 частину його земельної ділянки, яку одержано на виконання вказаного правочину; відшкодування матеріальної шкоди у сумі 32 400грн та моральної шкоди у сумі 55 000грн.

Ухвалою судді Макарівського районного суду Київської області від 10 лютого 2020 року відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

5 березня 2020 року позивачі подали до Макарівського районного суду Київської області заяву про заперечення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, посилаючись на те, що справа не є незначної складності і не є малозначною, вони вважають, що суд повинен ретельно дослідити обставини справи для вирішення спору, наявного між власниками суміжних земельних ділянок, у тому числі вивчити висновки судової земельно-технічної експертизи.

Ухвалою судді Макарівського районного суду Київської області від 23 березня 2020 року клопотання позивачів про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення. Суддя виходив з того, що предмет позовних вимог не підпадає під обмеження, визначені ч. 4 ст. 274 ЦПК України, тобто не відноситься до справ, що не можуть бути вирішені у порядку спрощеного позовного

провадження, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання, наприклад, призначення експертизи чи допит свідків, а доводи, зазначені позивачами не є безумовними для переходу на загальне позовне провадження.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідачів по перенесенню межі земельної ділянки не є правочином, тому неможливо застосувати підстави недійсності правочину при розгляді даного спору. Також суд зазначив, що вимоги позивачів не є конкретними, що позбавляє суд можливості вирішити спір.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Статтею 43 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Частиною 2 статті 19 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (ч. 4 ст. 19 ЦПК України).

Згідно ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно частин 2 та 3 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Частинами 5 та 6 статті 279 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (ч. 7 ст. 279 ЦПК).

Позивачі 5 березня 2020 року подали до суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, яке безпідставно було відхилено судом першої інстанції.

При цьому суд першої інстанції не врахував обраний позивачами спосіб захисту, який підлягав уточненню, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, у тому числі не звернув увагу на необхідність призначення відповідної судової експертизи у справі.

Зазначене позбавило позивачів мати розумну можливість представляти свої інтереси як учасників справи в умовах, які передбачені процесуальним законодавством, зокрема в умовах відкритого та публічного судового розгляду. Вказане, у свою чергу, перешкодило стороні належним чином користуватися передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами.

Крім того, розглянувши дану справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, суд першої інстанції не виконав покладений на нього ст. 12 ЦПК України обов`язок роз`яснити позивачам їх права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, не уточнив позовних вимог, а ухвалив

судове рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку із пред`явленням позивачами неконкретних позовних вимог.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права, так як справа розглянута за правилами спрощеного провадження без виклику та повідомлення сторін, без урахування складності справі та клопотання позивачів про розгляд справи з повідомленням сторін, що відповідно до положень ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення апеляційним судом.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а згідно положень ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги не має право скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, а зобов`язаний ухвалити нове рішення.

За таких обставин, апеляційний суд розглядає дану справу у межах позовних вимог, які були пред`явлені позивачами у суді першої інстанції і які не підлягають уточненню під час апеляційного розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 23 жовтня 2002 року на підставі рішення виконкому Черногородської сільської ради народних депутатів № 2 від 27 лютого 2001 року, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка, площею 0,270 гектарів на території АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку - 0,250га та ведення особистого підсобного господарства - 0,020га.

Як визнали позивачі та відповідач ОСОБА_3 , останній є власником земельної ділянки, яка є суміжною із земельною ділянкою, яка належить позивачу ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з позовом, позивачі стверджували, що 2 травня 2009 року відповідачі вирвали встановлені ними на межі їх земельної ділянки металеві труби та самовільно перенесли межу своєї земельної ділянки на їх ділянку на 2,75м.

Позивачі вважали, що вказані дії відповідачів є правочином, який був спрямований на порушення публічного порядку, а тому в силу ст. 228 ЦК України він є нікчемним, та просили застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом зобов`язання відповідачів повернути ОСОБА_1 частину його земельної ділянки.

У підтвердження своїх позовних вимог позивачами були надані фотокартки спірних земельних ділянок, на яких зафіксовано перенесення відповідачами металевих труб, встановлених на земельних ділянках, та акти про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки ОСОБА_3 від 12 лютого 1998 року та ОСОБА_1 від 31 липня 2001 року, акт про відведення ОСОБА_1 в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 22 червня 1998 року.

Згідно зазначених актів площа земельної ділянки, наданої ОСОБА_3 становить 0,2768га, а площа земельної ділянки, наданої ОСОБА_1 складає 0,27га.

Акти складені для прийняття рішення по фактичному користуванню з наступним оформленням документів, що посвідчують право власності або користування землею.

Документи, які підтверджують право власності відповідача ОСОБА_3 на земельну ділянку суду не надано.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж

права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ст. 202 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини.

Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Отже, дії відповідачів про перенесенню межі земельної ділянки не є правочином, так як вони спрямовані не на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як стверджував відповідач ОСОБА_3 , своїми діями він відновлював межі своєї земельної ділянки, що заперечували позивачі, вважаючи, що відповідачі захопили частину земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 .

Таким чином, між сторонами існує спір стосовно меж їх земельних ділянок.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/5726/19, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів,

установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Колегія суддів встановила, що між сторонами існує спір, який регулюється нормами земельного законодавства.

Частина 2 статті 152 ЗК України передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до частини 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно з ч. ч. 1, 3, 7 ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року N 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686 (далі - Інструкція).

Як зазначено у пункті 1.2 Інструкції, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Згідно з п. 1.3 Інструкції межа земельної ділянки - сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки.

Пунктом 4.1. Інструкції визначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Таким чином, для вирішення даного спору необхідно встановити дійсні межі спірних земельних ділянок та здійснити перевірку відповідності меж земельних ділянок, якими користуються сторони, технічній документації, на підставі якої ці земельні ділянки передавалися у власність сторін.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають

значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачами суду першої інстанції у підтвердження своїх позовних вимог був наданий тільки Державний акт на право приватної власності на земельну ділянки та копії актів про встановлення на місцевості та погодження зовнішніх меж земельних ділянок.

При цьому, суду надана тільки копія першої сторінки актів, хоча в актах зазначено, що розміри та місцезнаходження земельної ділянки показані на абрисі на звороті даних актів.

Надані суду фотокартки не можуть бути належними та достатніми доказами у підтвердження позовних вимог, оскільки не свідчать про незаконність дій відповідачів, а зафіксували події встановлення металевих труб на земельній ділянці. При цьому вказані фотокартки не дають можливості зробити висновки, що вказані дії відповідачів є неправомірними.

Посилання позивачів, що належними доказами є постанова Броварського відділення поліції Головного управління національної поліції в Київській області від 20 вересня 2019 р., повідомлення Макарівського відділення поліції Головного управління національної поліції в Київській області від 23 лютого 2017 р. про початок досудового розслідування у кримінальному провадженні №000014 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України «Самоуправство», лист Головного слідчого управління Національної поліції України від 10 лютого 2020р. №24/Б-182, заява від 10 січня 2020 року про забезпечення негайного проведення судової земельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні №000014 щодо вчинення кримінального правопорушення з викрадення групою осіб, які перебували в змові, частини приватизованої земельної ділянки; поясненням фігурантів правопорушення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 від 19 та 20 травня 2009р. та поясненням ОСОБА_1 від 2 травня 2009 року дільничному інспектору міліції ОСОБА_8, колегія суддів вважає безпідставними, так як вказані документи свідчать про звернення позивачів до правоохоронних органів, однак будь-яких висновків по суті спору вони не містять.

Враховуючи, що для встановлення дійсних меж спірних земельних ділянок та перевірки відповідності меж земельних ділянок Державним актам про право приватної власності на земельні ділянки необхідні спеціальні знання, апеляційний суд роз`яснив позивачам право заявити клопотання про призначення у справі відповідної судової експертизи.

Разом з цим, своїм право позивачі не скористалися, вважаючи, що необхідність у проведенні судової експертизи відсутня, враховуючи предмет і підстави заявленого ними позову.

Однак, колегія суддів вважає, що без проведення судової земельно-технічної експертизи неможливо встановити чи були дії відповідачів неправомірними, а також неможливо вирішити даний спір по суті.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачами не надані достатні та належні докази у підтвердження своїх позовних вимог, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю.

Позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є похідними від вимог про повернення частини земельної ділянки, а відтак задоволенню також не підлягають у зв`язку із недоведеністю.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України позивачам не підлягають відшкодуванню понесені ними судові витрати.

Керуючись статтями 367,374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про застосування наслідків вчинення нікчемного правочину шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення права приватної власності на земельну ділянку, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк