Постанова

Іменем України

19 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 522/1158/20

провадження № 61-980св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Одеська місцева прокуратура № 3, Прокуратура Одеської області, Приморський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, Департамент інформаційних технологій Міністерства внутрішніх справ України, Головне управління Національної поліції в Одеській області (Управління інформаційно-аналітичної підтримки),

третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовомОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської місцевої прокуратури № 3, Прокуратури Одеської області, Приморського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, Департаменту інформаційних технологій Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Одеській області (Управління інформаційно-аналітичної підтримки), третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчиняти певні дії, визнання нелегітимною довідки, визнання інформації такою, що втратила актуальність та відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 28 січня 2020 року у складі судді Бондара В. Я. про відмову у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчиняти певні дії, визнання нелегітимною довідки, визнання інформації такою, що втратила актуальність, та постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Гірняк Л. А., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати бездіяльність Одеської місцевої прокуратури № 3 в частині не визначення прокурора, який здійснює повноваження прокурора у кримінальній справі від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06) протиправною та зобов`язати Одеську місцеву прокуратуру № 3 визначити прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у кримінальній справі від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06) для забезпечення положень статей 21, 283 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України);

визнати бездіяльність Приморського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі - Приморський ВП ГУ НП в Одеській області) в частині не визначення слідчого у справі від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06) протиправною та зобов`язати Приморський ВП ГУ НП в Одеській області призначити слідчого у кримінальній справі від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06) для забезпечення положень статті 21 КПК України;

визнати інформацію «…Відомості про результати судового розгляду кримінальної справи до МВС не надходили» (справи від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06)) недостовірною і зобов`язати Департамент інформатизації МВС України визнати нелегітимними довідки Департаменту інформатизації МВС України від 05 червня 2018 року № 1815 6451 6903 6000 0274, від 04 червня 2018 року № 1813 8425 8505 4091 7206, від 17 вересня 2019 року № 1923 9550 1008 1043 5149, від 17 вересня 2019 року № 1923 9555 8606 4077 5969 у зв`язку з внесенням в них недостовірної інформації;

визнати інформацію про підозри, вручені 05 листопада 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такою, що втратила актуальність у зв`язку з прийняттям рішення Приморського районного суду міста Одеси 18 січня 2007 року і зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області видалити інформацію про підозри, вручені 05 листопада 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з персонально-довідкового обліку єдиного інформаційної системи МВС України;

визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 цивільними позивачами в кримінальній справі;

стягнути з державного бюджету на користь кожного з позивачів компенсацію моральної шкоди у розмірі по 65 000,00 грн.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Приморський районний суд міста Одеси ухвалою від 28 січня 2020 року відмовив у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчиняти певні дії, визнання нелегітимною довідки, визнання інформації такою, що втратила актуальність. Роз`яснив позивачам, що позовні вимоги про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчиняти певні дії підлягають розгляду в порядку кримінального судочинства, а позовні вимоги про визнання інформації такою, що втратила актуальність та зобов`язання видалити інформацію - в порядку адміністративного судочинства - Одеським окружним адміністративним судом.

Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що є підстави для відмови у відкритті провадження у справі в зазначеній частині позовних вимог. При цьому суд виходив з того, що позовні вимоги позивачів визначені у пунктах 1, 2 позовної заяви, а саме щодо визнання бездіяльності Одеської місцевої прокуратури № 3 та Приморського ВП ГУНП в Одеській області протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, підлягають розгляду в порядку кримінального судочинства, про що вказано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 серпня 2019 року у справі № 1540/5031/18.

Також суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження в частині позовної вимоги позивачів про нелегітимність довідок, оскільки, як встановлено матеріалами справи в межах вищевказаної адміністративної справи № 1540/5031/18 Одеським окружним адміністративним судом 09 грудня 2019 року було ухвалено рішення за результатами розгляду вимоги про зобов`язання Департаменту інформатизації МВС України визнати нелегітимними довідки Департаменту інформатизації МВС України від 05 червня 2018 року № 1815 6451 6903 6000 0274, від 04 червня 2018 року № 1813 8425 8505 4091 7206, від 17 вересня 2019 року № 1923 9550 1008 1043 5149, від 17 вересня 2019 року № 1923 9555 8606 4077 5969 у зв`язку з внесенням в них недостовірної інформації, яким відмовлено у задоволенні позову, тобто зазначена вимога вже була розглянута Одеським окружними адміністративним судом.

Крім того суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження в частині позовної вимоги, визначеної у пункті 4 позовної заяви, зокрема вимоги про визнання інформації про підозри, вручені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 05 листопада 2005 року такою, що втратила актуальність у зв`язку з прийняттям рішення Приморського районного суду міста Одеси 18 січня 2007 року і зобов`язання ГУ НП в Одеській області видалити інформацію про підозри, вручені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 05 листопада 2005 року з персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи МВС України, оскільки вимога про визнання інформації такою, яка втратила актуальність та зобов`язання видалити інформацію є такою, що виникає з публічно-управлінських повноважень органу, який вносить таку інформацію, а тому така вимога має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Приморський районний суд міста Одеси ухвалою від 28 січня 2020 року позовну заяву в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди залишив без руху.

Приморський районний суд міста Одеси ухвалою від 13 лютого 2020 року відкрив провадження у справі в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Одеський апеляційний суд постановою від 24 грудня 2020 року ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 28 січня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчиняти певні дії, визнання нелегітимною довідки, визнання інформації такою, що втратила актуальність залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував судове рішення тим, що суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин між сторонами та дійшов обґрунтованих висновків про відмову у відкриті провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчиняти певні дії, визнання нелегітимною довідки, визнання інформації такою, що втратила актуальність. При цьому суд виходив з того, що у доводах апеляційної скарги позивачі зазначили про те, що позовна заява ними була подана до суду саме для розгляду в порядку кримінального судочинства.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У січні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, яку уточнили на виконання вимог ухвали про залишення касаційної скарги без руху, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просили скасувати ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 28 січня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції для розгляду в повному обсязі позовних вимог в порядку КПК України за встановленою підсудністю.

Підставою касаційного оскарження рішення зазначили, що суди не врахували висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 1540/5031/18.

Касаційна скарга мотивована неврахування судами того, що подали позовну заяву до кримінальної канцелярії Приморського районного суду міста Одеси з вимогою розглядати предмет позову в порядку КПК України. Водночас Приморський районний суд міста Одеси розпочав провадження у справі за правилами ЦПК України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

26 березня 2021 року справа № 522/1158/20 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Відмовляючи у відкритті провадження щодо частини позовних вимог суди попередніх інстанцій встановили, що звертаючись до суду позивачі просили визнати бездіяльність Одеської місцевої прокуратури № 3 в частині не визначення прокурора, який здійснює повноваження прокурора у кримінальній справі від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06) протиправною та зобов`язати Одеську місцеву прокуратуру № 3 визначити прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у кримінальній справі від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06) для забезпечення положень статей 21, 283 КПК України;

визнати бездіяльність Приморського ВП ГУ НП в Одеській області в частині не визначення слідчого у справі від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06) протиправною та зобов`язати Приморський ВП ГУ НП в Одеській області призначити слідчого у кримінальній справі від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06) для забезпечення положень статті 21 КПК України;

визнати інформацію «…Відомості про результати судового розгляду кримінальної справи до МВС не надходили» (справи від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06)) недостовірною і зобов`язати Департамент інформатизації МВС України визнати нелегітимними довідки Департаменту інформатизації МВС України від 05 червня 2018 року № 1815 6451 6903 6000 0274, від 04 червня 2018 року № 1813 8425 8505 4091 7206, від 17 вересня 2019 року № 1923 9550 1008 1043 5149, від 17 вересня 2019 року № 1923 9555 8606 4077 5969 у зв`язку з внесенням в них недостовірної інформації;

визнати інформацію про підозри, вручені 05 листопада 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такою, що втратила актуальність у зв`язку з прийняттям рішення Приморського районного суду міста Одеси 18 січня 2007 року і зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області видалити інформацію про підозри, вручені 05 листопада 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з персонально-довідкового обліку єдиного інформаційної системи МВС України;

визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 цивільними позивачами в кримінальній справі;

стягнути з державного бюджету на користь кожного з позивачів компенсацію моральної шкоди у розмірі по 65 000,00 грн.

Також з постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 1540/5031/18 відомо, що у вересні 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до Одеської місцевої прокуратури № 3, Приморського ВП ГУНП в Одеській області, Департаменту інформаційних технологій МВС України, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, в якому просили:

визнати протиправною бездіяльність місцевої прокуратури в частині невизначення прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у кримінальному провадженні від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06), та зобов`язати місцеву прокуратуру визначити прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора в указаному кримінальному провадженні для забезпечення положень статей 21, 283 КПК України;

визнати протиправною бездіяльність Приморського ВП ГУНП в Одеській області в частині не визначення слідчого у справі № 27 (1-790/06) та зобов`язати Приморський ВП ГУНП в Одеській області призначити слідчого у кримінальному провадженні від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06) для забезпечення положень статті 21 КПК України;

зобов`язати Департамент інформаційних технологій Міністерства внутрішніх справ України визнати нелегітимними довідки від 04 червня 2018 року № 1813, 8425, 8505, 4091, 7206 та від 05 червня 2018 року № 1815, 6451, 6903, 6000, 0274 через наявність в них недостовірної інформації;

стягнути з Державного бюджету України на користь позивачів по 65 000 грн компенсації моральної шкоди.

Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 18 грудня 2018 року, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2019 року, в частині позовних вимог до місцевої прокуратури про визнання протиправною бездіяльності щодо не визначення прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у кримінальному провадженні від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06), зобов`язання визначити прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора в зазначеному кримінальному провадженні для забезпечення положень статей 21, 283 КПК України, в частині позовних вимог до Приморського ВП ГУНП в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності щодо не визначення слідчого у справі від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06), зобов`язання призначити слідчого у цьому кримінальному провадженні для забезпечення положень статті 21 КПК України та в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди - закрив провадження у справі, оскільки такий спір має розглядатися у порядку кримінального судочинства.

Велика Палата Верховного Суду зазначеною постановою від 28 серпня 2019 року змінила ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2019 року, в частині встановлення предметної юрисдикції виклала мотивувальні частини в редакції постанови, вказавши, що суди, першої та апеляційної інстанцій, ураховуючи суть спірних правовідносин та їх суб`єктний склад, правильно застосували норми матеріального й процесуального права та обґрунтовано дійшли висновку про непоширення юрисдикції адміністративного суду на позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії. А позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання бездіяльності відповідачів протиправною, зобов`язання їх вчинити певні дії не пов`язані з вирішенням публічно-правового спору, то їх позов про відшкодування шкоди, в разі завдання її внаслідок незаконних дій, зокрема, органу досудового розслідування чи прокуратури, може бути подано в порядку цивільного судочинства на підставі статті 1173 та частини шостої статті 1176 Цивільного кодексу України.

Також в межах вищевказаної адміністративної справи № 1540/5031/18 Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 09 грудня 2019 року відмовив у задоволенні вимог позивачів про зобов`язання Департаменту інформатизації МВС України визнати нелегітимними довідки Департаменту інформатизації МВС України від 05 червня 2018 року № 1815 6451 6903 6000 0274, від 04 червня 2018 року № 1813 8425 8505 4091 7206, від 17 вересня 2019 року № 1923 9550 1008 1043 5149, від 17 вересня 2019 року № 1923 9555 8606 4077 5969 у зв`язку з внесенням в них недостовірної інформації.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.

У частині першій статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Частиною четвертою статті 188 ЦПК України передбачено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відмовляючи у відкритті провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчиняти певні дії, визнання нелегітимною довідки, визнання інформації такою, що втратила актуальність суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що вимоги пунктів 1,2 позовної заяви підлягають розгляду в порядку кримінального судочинства, а вимоги викладені у пункті 3 позовної заяви вже розглянуті Одеським окружними адміністративним судом № 1540/5031/18. Також суди дійшли висновку, що вимоги пункту 4 позовної заяви про визнання інформації такою, що втратила актуальність та зобов`язання видалити інформацію є такими, що виникають з публічно-управлінських повноважень органу, який вносить таку інформацію, тому такі вимоги мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства, як і розглянуті адміністративним судом вимоги про визначення довідок нелегітимними.

Такий висновок судів попередніх інстанцій є правильним, оскільки, як встановили суди, позивачі заявили позовні вимоги (не скаргу в порядку КПК України), які належить розглядати в порядку різного судочинства з огляду на таке.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до пунктів першого, третього та четвертого частини першої статті 303 КПК України на стадії досудового провадження можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також нездійснення інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк; рішення слідчого чи прокурора про закриття кримінального провадження.

Згідно з частиною другою статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Таким чином суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що вимоги позивачів про визнання бездіяльність Одеської місцевої прокуратури № 3 в частині не визначення прокурора, який здійснює повноваження прокурора у кримінальній справі від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06) протиправною та зобов`язати Одеську місцеву прокуратуру № 3 визначити прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у кримінальній справі від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06) для забезпечення положень статей 21, 283 КПК України; визнання бездіяльність Приморського ВП ГУ НП в Одеській області в частині не визначення слідчого у справі від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06) протиправною та зобов`язати Приморський ВП ГУ НП в Одеській області призначити слідчого у кримінальній справі від 09 листопада 2005 року № 27 (1-790/06) для забезпечення положень статті 21 КПК України належить розглядати за правилами КПК України.

Мотиви та доводи касаційної скарги цих висновки судів не спростовують, оскільки процесуальні питання, пов`язані з оскарженням бездіяльності, врегульовані КПК України. Водночас пред`явлення таких вимог разом з іншими позовними вимогами саме по собі не свідчить про необхідність розгляду всіх вимог у порядку, визначеному КПК України.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі щодо позовних вимог зазначених у пунктах 3, 4 позовної заяви, суди правильно виходили з того, що ці вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. При цьому суди встановили, що за наслідками розгляду адміністративної справи № 1540/5031/18 Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 09 грудня 2019 року відмовив у задоволенні вимог позивачів про зобов`язання Департаменту інформатизації МВС України визнати нелегітимними довідки Департаменту інформатизації МВС України від 05 червня 2018 року № 1815 6451 6903 6000 0274, від 04 червня 2018 року № 1813 8425 8505 4091 7206, від 17 вересня 2019 року № 1923 9550 1008 1043 5149, від 17 вересня 2019 року № 1923 9555 8606 4077 5969 у зв`язку з внесенням в них недостовірної інформації. Таким чином суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження за вказаними вимогами на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, а свідчать про неправильне тлумачення позивачами норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.

Не може бути і задоволено і клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 серпня 2019 року у справі № 1540/5031/18 вже вирішила питання юрисдикційності спору, який є подібним до спору, заявленого у цій справі, а колегія суддів не встановила інших достатніх та обґрунтованих підстав для направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 400, 401, 403, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 28 січня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчиняти певні дії, визнання нелегітимною довідки, визнання інформації такою, що втратила актуальність, та постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов