ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7459/21 Справа № 205/900/20 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.,

суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод в користуванні квартирою та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і зняття з реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що він на підставі довідки про членство в кооперативі та внесення пайового внеску в повному обсязі, є власником квартири АДРЕСА_1 . Рішення про державну реєстрацію прийнято 07.10.2019 року.

У зазначеній квартирі з 13.05.2002 року зареєстрована відповідач ОСОБА_1 , яка в ній не проживає з 2002 року, комунальні послуги не сплачує, її особистих речей у квартирі немає.

На підставі вищевикладеного позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування зазначеною квартирою шляхом зняття її з реєстраційного обліку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Усунути позивачу перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Суд не взяв до уваги підстави та порядок набуття позивачем у власність квартири АДРЕСА_1 , а також залишив поза увагою, що відповідачем оскаржується державна реєстрація за позивачем права власності на спірну квартиру.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 63,8 кв. м та яка складається з: 1- коридор, 2,3,4 - житлові, 5 - кладова, 6 - кухня, 7 - туалет, 8 - ванна, № І - лоджія, № ІІ - балкон, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.10.2019 року (а.с. 10).

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстрованими значаться: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою № 11468 про склад сім`ї або зареєстрованих в житловому приміщенні/будинку осіб від 13 листопада 2019 року (а.с. 12).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 01.08.2007 року, в квартирі відсутні її особисті речі, а також відповідач не несе витрати по сплаті комунальних послуг.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація відповідача у спірній квартирі порушує права позивача, як власника, відповідач за зазначеною адресою не проживає понад один рік, не є власником (співвласником) зазначеної квартири, отже є достатні підстави для усунення позивачу перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування зазначеною квартирою. Суд залишив без задоволення позовні вимоги ОСОБА_2 про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки судове рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У частині першій статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР, можна дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь - яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.

Зазначений висновок про застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 615/1636/17.

Матеріалами справи встановлено, що позивач є власником спірної квартири відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.10.2019 року (а.с. 10).

Відповідач значиться зареєстрованою у вказаній квартирі, але згідно з довідкою ЖБК № 429, а також актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 27 грудня 2019 року, відповідач не проживає з 01.08.2007 року за місцем реєстрації, в квартирі відсутні її особисті речі. (а.с. 18).

Наведені обставини свідчать про те, що відповідач більше одного року не проживає у спірній квартирі, власником якої є позивач. Тому висновок суду про наявність підстав для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 є правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги підстави та порядок набуття позивачем у власність квартири АДРЕСА_1 колегією суддів перевірено, вони є безпідставними, оскільки за наявності у матеріалах справи достатніх доказів не спростовують висновків суду про наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Також не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги посилання відповідача на те, що нею оскаржується державна реєстрація за позивачем права власності на спірну квартиру, оскільки позивач ОСОБА_2 є власником вказаної квартири та наділений правом захищати своє право власності обраним ним способом.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у задоволенні вимог про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» обумовлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко