Провадження № 22-ц/802/1218/21 Категорія: 114 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,

секретаря Ганжі М. І.,

з участю

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

заінтересованої особи ОСОБА_3

представника заінтересованої особи Клубука О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису за апеляційною скаргою представника заінтересованої особи ОСОБА_3 адвоката Клубука Олександра Павловича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

В заяві просить суд видати обмежувальний припис по відношенню до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 , яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього наступні обов`язки на строк 6 місяців:

- заборони наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 та інших місць частого відвідування ОСОБА_1 , строком на 6 місяців;

- заборони особисто та/або через 3-х осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває в місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на 6 місяців;

- заборони вести листування, телефонні розмови з ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто та/або через 3-х осіб строком на 6 місяців з підстав, викладених у заяві.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 червня 2021 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису задоволено частково.

Вирішено видати обмежувальний припис у відношенні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцьк, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого АДРЕСА_1 , у вигляді:

- заборони ОСОБА_3 наближатися на відстань 50 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 та особисто до ОСОБА_1 на строк 6 місяців.

- заборони особисто ОСОБА_3 та/або через 3-х осіб розшукувати ОСОБА_1 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею на строк 6 місяців.

- заборони ОСОБА_3 та/або через 3-х осіб вести листування та телефонні розмови з ОСОБА_1 на строк 6 місяців.

Рішення суду звернуто до негайного виконання, а його оскарження не зупиняє його виконання.

В задоволенні решти заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, заінтересована особа ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, просить рішення скасувати, в задоволенні заяви відмовити, посилаючись на не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обстави, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

У відзиві на апеляційну скаргу заявник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, заслухавши пояснення заявника, представника заявника, заінтересовану особу та представника заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є заявником у справі, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Також за вказаною адресою спільно з заявником проживає малолітній син ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановленому законом порядку зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням суду від 13 жовтня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є особами, на яких у відповідності до ч. 2 статті 3 положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склалися стійкі неприязні стосунки внаслідок систематичних протиправних діянь ОСОБА_3 , які мають вираз в різних формах домашнього насильства.

Постановою Волинського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року скасовано постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2021 року. ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 173-2 КУпАП та закрито щодо нього провадження у справі на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП. Відповідно до змісту вказаної постанови, 26 грудня 2020 року ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство фізичного характеру відносно колишньої дружини ОСОБА_1 , а саме: перебуваючи в агресивному стані, наніс удар в область обличчя, на зауваження припинити неправомірні дії не реагував.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2021 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 173-2 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді адміністративного штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170,00 гривень. Відповідно до змісту вказаної постанови, 26 листопада 2020 року ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно колишньої дружини ОСОБА_1 , а саме надсилав повідомлення нецензурного змісту, які, крім іншого, містили погрози.

Встановлено, що ОСОБА_3 свідомо вчиняє систематичні дії, в ході яких застосовує фізичне та психологічне насильство у відношенні колишньої дружини.

Задовольняючи вимоги заяви частково, суд першої інстанції виходив з того, що є систематичність протиправних діянь ОСОБА_3 у вигляді домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , характер та глибину неприязних стосунків, які склалися між особами, починаючи з жовтня 2020 року, уразливість заявника від діянь кривдника, ступінь негативного впливу протиправних діянь з боку ОСОБА_3 на фізичне та психологічне здоров`я заявника. А також те, що кривднику відоме місце проживання заявника, та протиправні діяння систематично вчиняються ним саме за місцем проживання ОСОБА_1 .. Існують обґрунтовані ризики щодо повторення в майбутньому протиправних дій ОСОБА_3 у відношенні своєї колишньої дружини ОСОБА_1 у вигляді домашнього насильства. Оскільки ОСОБА_3 своєї вини у вчиненні адміністративних правопорушень не визнавав, до виниклої ситуації ставиться зухвало, не розуміє та не бажає розуміти сутності проблем, які виникли між ним та ОСОБА_1 та звинувачує саме заявника у виникненні конфліктних ситуацій.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються.

Пунктом 6 цієї ж статті передбачено, що кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству`зазначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Програма для кривдника - комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків (пункт 10 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству`до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: терміновий заборонний припис стосовно кривдника,обмежувальний припис стосовно кривдника, взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи, направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Частинами другою та третьою статті 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству`передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Як вбачається із матеріалів справи, між учасниками склалися конфлікті взаємовідносини, які можуть розцінюватися як насильство.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив із того, що матеріалами справи доведено наявність психологічного та фізичного насильства, яке чинить ОСОБА_3 , його систематичний характер, і те, що такі дії мають вірогідність продовження чи повторного вчинення такого насильства відносно ОСОБА_1 , а тому є необхідність видачі обмежувального припису шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, зокрема, встановлених статтею 26 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Заявник надала суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.

Прийнявши до уваги зазначені вище обставини, а також вимоги законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини сторін та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви.

При вирішенні спору судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам.

З огляду на викладене, заінтересована особа ОСОБА_3 всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України не довів ті обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, як на підставу для відмови у задоволенні заяви.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_3 про те, що суд не дав оцінки доказам, колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення скаржником норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не містить обставин та доказів, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 3ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника заінтересованої особи ОСОБА_3 адвоката Клубука Олександра Павловича залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 червня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2021 року.

Головуючий

Судді :