Справа № 463/5849/20 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/1620/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: представника ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» Блажевського П.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 березня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 , про визнання частково недійсним договору факторингу та договору про відступлення прав за іпотечними договорами.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 30 липня 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», укладено кредитний договір № 1304/0708/98-007 від 30 липня 2008 року, за умовами якого він отримав кредит в розмірі 65 000 доларів США. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір від 30 липня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. та зареєстрований в реєстрі за № 4140, яким передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13 листопада 2012 року, яке набрало законної сили 13 травня 2013 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Сведбанк» заборгованість в розмірі 70996,72 доларів США, що еквівалентно становить 567 263,79 грн. На виконання рішення суду Сихівським районним судом видано виконавчі листи від 08 липня 2013 року, в які ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 28 листопада 2013 року внесено виправлення. 28 листопада 2012 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення права грошової вимоги за іпотечними договорами та договір факторингу № 15 про відступлення права вимоги за кредитним договором № 1304/0708/98-007 від 30 липня 2008 року. Вважає вищезазначені договори від 28 листопада 2012 року частково недійними, оскільки їх укладено після звернення первісного кредитора до суду за захистом своїх прав щодо примусового стягнення заборгованості, відтак відкрите акціонерне товариство «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», уже реалізувало своє право вимоги про дострокове повернення заборгованості шляхом звернення з позовною заявою до суду, а п. 1.1 Договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року передбачено, що під «дійсним правом вимоги» розуміється право вимоги щодо якого відсутнє судове рішення. Позивач вважає, що з ухваленням та набранням законної сили рішенням суду, правовідносини щодо повернення заборгованості за кредитним договором між ним та ПАТ «Сведбанк» грунтуються не на підставі кредитного договору, а на підставі рішення суду, тому в частині стягнення заборгованості за кредитним договором № 1304/0708/98-007 від 30 липня 2008 року ПАТ «Сведбанк» мало можливість передати іншій особі лише ті права, які має стягувач у виконавчому провадженні. Вважає, що новий кредитор позбавляється можливості на умовах, визначених кредитним договором, реалізувати відступлене йому право грошової вимоги щодо якого спір вирішено в судовому порядку, відтак ПАТ «Сведбанк» на підставі договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року відступило ТзОВ «Факторинговій компанії «Вектор Плюс» недійсне право грошової вимоги. У зв`язку з недійсністю відступлення права грошової вимоги (стягнення заборгованості) за основним кредитним договором № 1304/0708/98-007 від 30 липня 2008 року, недійною є відступлення прав за іпотечним договором від 30 липня 2008 року. З наведених підстав просить: визнати частково недійним договір факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, який був укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором № 1304/0708/98-007 від 30.07.2008 року, що був укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 ; визнати частково недійним договір про відступлення прав за іпотенчими договорами від 28 листопада 2012 року, який був укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором від 30 липня 2008 року, що був укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_2 .

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22 березня 2021 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що до моменту укладення між ПАТ «Сведбанк» та ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, ПАТ «Сведбанк» уже реалізувало своє право вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення до суду, таким чином ТзОВ «Вектор Плюс» може реалізувати своє право правонаступника шляхом подання виконавчих листів для примусового стягнення заборгованості. Зазначає, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки тому, що відповідачем не надано доказів факту оплатності договору факторингу, всупереч вимогам ст. 1077 ЦК України. Вказує, що оспорюваними договорами на нього покладено подвійний обов`язок з виконання рішення суду і зобов`язань за кредитним договором, чим, на його думку, порушено ст. 61 Конституції України. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» Блажевського П.І. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 30.07.2008р. між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», в особі Львівського відділення №2, було укладено кредитний договір №1304/0708/98-007 про надання кредиту у розмірі 65 000 доларів США.

Також 30.07.2008 р. в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу - Новосад О.П.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором № 1304/0708/98-007 перейшло до ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Відповідно до п. 2.1, 2.2 договору факторингу від 28.11.2012 року, банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, право на вимогу якої належало банку на підставі документації. З моменту відступлення банком фактору прав вимоги заборгованості від боржника всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору.

Крім того, між тими ж сторонами укладено Договір про відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до якого всі права та обов`язки іпотекодержателя перейшли до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 28.11.2012 року становить 60 584,27 дол. США., заборгованість за процентами 13742,07 дол. США, пеня - 8183,11 дол. США.

Матеріалами справи також підтверджується, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13.11.2012р. вирішено стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість по кредитному договору №1304/0708/98-007 у розмірі 70996,72 доларів США, що в еквіваленті становить 567263,79 гривень. Заборгованість розрахована станом на 14.05.2012р. Дане рішення суду набрало законної сили 13.05.2013р.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач, як на підставу позову покликався на те, що договір факторингу укладено після звернення первісного кредитора до суду за захистом своїх прав щодо примусового стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання боржником своїх зобов`язань. Відповідно оспорюваний договір факторингу від 28.11.2012р., укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» та ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», є частково недійсним, оскільки до моменту укладення договору факторингу №15 від 28.11.2012 р., кредитор у кредитному зобов`язанні - ПАТ «Сведбанк» вже реалізувало своє право вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, укладеним з позивачем, шляхом звернення з позовною заявою до суду, яка в подальшому була задоволена судом, внаслідок чого кредитор - ПАТ «Сведбанк» отримало процесуальний статус стягувача, а не кредитора у зобов`язанні. У зв`язку з недійсністю відступлення права грошової вимоги (стягнення заборгованості) за кредитним договором №1304/0708/98-007 від 30 липня 2008 року укладеним між ПАТ «Сведбанк» та позивачем, недійсним вважається і відступлення прав за іпотечним договором б/н від 30.07.1008., що був укладений між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення оспорюваного договору ПАТ «Сведбанк» мав право вимоги до позивача у зв`язку з невиконаними зобов`язаннями останнього за кредитним договором. Судове рішення про стягнення з позивача заборгованості не припинило зобов`язання сторін за кредитним договором, а також не звільнило позивача (боржника) від відповідальності за їх невиконання. З наведених підстав дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.

Так, відповідно до ч. 1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч.1 ст. 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

За п.1 ч.1 ст.512 ЦК України підставою заміни кредитора у зобов`язанні є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статті 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім цього, одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

У статті 1077 ЦК України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Керуючись положеннями статей 512-519, 1077-1086 ЦК України та ст. 24 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку», ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» домовились, що разом з відступленням права вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюються на підставі Договору факторингу від 28.11.2012 р. № 15, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим Договором.

Факт відступлення ПАТ «Сведбанк» належних банку права вимоги заборгованості за кредитним договором та права вимоги за іпотечним договором підтверджується наявними в матеріалах справи копіями договором факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, витягом з реєстру заборгованостей боржників № 1-Б від 28 листопада 2012 року та договором про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За вимогами ч. 2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно зі ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

Таким чином, закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

У ч. 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, внаслідок укладення 28.11.2012 р. договору факторингу №15, відбулася заміна кредитора, а саме - ТОВ «ФК «Вектор Плюс» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 1304/0708/98-007 від 30 липня 2008 року, позичальником згідно з яким є ОСОБА_1 .

Доказів про належне виконання зобов`язань за Кредитним договором №1304/0708/98-007 від 30 липня 2008 року, повернення кредиту та процентів за його користування первісному кредитору, відповідачем ОСОБА_1 надано не було.

Статтею 1080 ЦК України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Виходячи з наведених норм права, колегія суддів вважає, що відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. Боржник не є стороною у договорі купівлі-продажу кредитного портфелю від 28.11.2012 р., а тому укладенням даного договору не порушено права, свободи чи інтереси позивача у справі.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Як визначено ч.1 та 2 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно ч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено заявлені вимоги, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору факторингу № 15 від 28.11.2012 р. та договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012р. частково недійсними, є правильним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Мотиви апеляційної скарги про те, що до моменту укладення між ПАТ «Сведбанк» та TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» договору факторингу № 15 від 28.11.2012 року, кредитор у кредитному зобов`язанні, а саме ПАТ «Сведбанк», вже реалізувало своє право вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 , шляхом звернення з позовною заявою до суду та ухвалення судового рішення, а тому правові відносини щодо повернення заборгованості за кредитним договором між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 грунтуються вже не на підставі кредитного договору, а на підставі судового рішення, відповідно цивільно-правові відносини змінилися на адміністративні, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки наявність судового рішення, яке набрало законної сили після укладення договору факторингу, не є підставою для визнання такого договору недійсним, оскільки підстави для визнання правочину недійсним повинні існувати на момент його укладення.

Судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду. При цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив із того, що оспорювані правочини відповідають вимогам чинного законодавства України та не порушують прав і законних інтересів позивача, у зв`язку із чим правові підстави для визнання договору факторингу та відступлення права вимоги за іпотечними договорами недійсними у суду відсутні.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13.10.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.