Номер провадження: 22-ц/813/6984/21
Номер справи місцевого суду: 495/3162/20
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Рибачук О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, про визнання права на земельну частку /пай/,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

03 червня 2020 року позивач ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Маразліївської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Держеокадастру в Одеській області, про визнання права на земельну частку /пай/, змінивши 14.07.2020 року підставу позову, остаточно просить суд: визнати за нею право на земельну частку /пай/ в розмірі 5,5 умовних кадастрових гектарів із земель резерву або запасу комунальної власності Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в 1993 році вона була прийнята в члени КСП «Маразліївське», у якому працювала до 16.08.1996 року /звільнена за власним бажанням, внаслідок чого в трудовій книжці здійснено відповідний запис/.

Згідно із Статуту КСП «Маразліївське», в результаті реорганізації був створений сільськогосподарський кооператив «Світлий шлях» /з 12.05.2000 року по 13.05.2014 року/.

Відповідно до п.1.2.1. Статуту кооператив створений на базі реорганізованого КСП «Маразліївське», є його правонаступником.

В 1996 році КСП «Маразліївське» одержало Державний акт на право колективної власності на землю.

Рішенням Білгород-Дністровської РДА № 88/97 від 25.02.1997 року членам КСП «Маразліївське» видано сертифікати на право на земельну частку/пай/.

При зверненні до відповідача 13.05.2020 року, позивачу стало відомо, що її не було включено до списку громадян членів КСП «Маразліївське», який додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Тому, у зв`язку із тим, що Маразліївською сільською радою відмовлено їй у включенні до списку осіб до Державного акту на право колективної власності громадян, вважає, що її порушені права підлягають захисту судом шляхом визнання за нею права на отримання земельної частки /паю/.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

06 липня 2020 року від відповідача до суду наданий відзив на позовні вимоги позивача, відповідно до якого просить суд в задоволені позовних вимог відмовити, справу розглянути без участі представника, вказуючи, що Маразліївська сільська рада заперечує проти позовних вимог з підстав, що виділення земельної частки /паю/ особі можливе за умови наявності у такої особи документально посвідченого права на земельну частку /пай/.

Але, вказує, що відповідачем всупереч ЗУ "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" не надав документу, що посвідчує право на земельну частку /пай/.

До того ж, на думку відповідача, позивач пропустила строк позовної давності.

З наведених підстав просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Держеокадастру в Одеській області про визнання права на земельну частку /пай/ відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що, дійсно, згідно трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 , маються відомості її працевлаштування за період з 30.06.1993 року по 16.08.1996 рр. та її перебування у членстві в КСП «Маразліївське».

Згідно із записів даної трудової книжки вона працювали у даному підприємстві до 16.08.1996 року, після чого звільнена за ст. 38 КЗпП /за власним бажанням/.

Згідно із листа Маразліївської сільської ради № М-113/02-07/632 від 22.05.2020 року, надана інформація щодо розпаювання земель колишнього КСГП «Маразліївське».

Так, вказано: 1) розпаювання земель колективної власності розпочалось в 1995 році; 2) середня площа земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва /пай/ складає 5,5 га в умовних одиницях; 3) Маразліївська сільська рада землі у колективну власність КСГП «Маразліївське» не передавала.

Також повідомлено, що громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України одержали сертифікати мають право на земельну частку /пай/. У випадку ОСОБА_1 вона сертифікат не отримувала, отже не має право одержати земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до п. 1 Указу Президента України за N 720/95 від 08.08.95 року "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам.

Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Згідно із п. 2 Указу Президента України за N 720/95 від 08.08.95 року "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Частиною першою ст. 1 ЗУ "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" встановлено, що право на земельну частку (пай) мають, серед іншого, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Статтею 2 вказаного вище Закону передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є, в тому числі, рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16квітня 2004року за N7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю.

Системний аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа.

Право особи претендувати на отримання земельної частки (паю) дає дві обов`язкові умови: 1) включення до списку членів господарства, що додавався до державного акту на право колективної власності на землю; та 2) приналежність до членів господарства на момент проведення в господарстві паювання земель.

Разом з тим, як вбачається з останнього запису у трудові книжці колгоспника ОСОБА_1 , вона була звільнена з КСП «Маразліївське» 16.08.1996 року.

В свою чергу, державний акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 16 від 14.12.1995 року.

За вимогами Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 року Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК ( 435-15 ), у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Таким чином, оскільки позивач на момент розпаювання земель сільськогосподарського господарства, була його членом, ще працювала в КСП «Маразліївське» до 16.08.1996 року, проте безпідставно не була включена до списку осіб, що додається до державного акта на право колективної власності на землю громадян, її права дійсно порушені.

Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку.

Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

Так, у відповідності до Розпорядження Білгород-Дністровської РДА № 88/97 від 25.02.1997 року вирішено видати членам КСГП «Маразліївсье» сертифікати на право на земельну частку /пай/ згідно списку, що додається.

Натомість, позивачем не надано суду доказів недосягнення згоди всіх власників сертифікатів щодо здійснення перепаювання, так само як і факту звернення позивачем до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення її до списку.

Разом з тим, суд при вирішенні даного спору, врахував позицію відповідача щодо пропуску строку позовної давності, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

До спірних правовідносин мають застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК України 1963 року.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УК України, в редакції 1963 року, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов.

Право на позов виникає з дня, коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року.

Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК України 1963 року.

Відповідно до статей 71, 75 ЦК України, в редакції 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється тривалістю в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК України, в редакції 1963 року встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як на підставу поважності пропуску строку позовної давності позивач посилалась на факті її обізнаності про наявність розпорядження Білгород-Дністровської РДА № 88/97 від 25.02.1997 року від ТОВ «Вертикаль» саме в травні 2020 року.

Втім, ані доказів дійсності такого ствердження, ані того, з яких джерел ТОВ «Верикаль», коли саме, та що то за юридична особа, яким чином переплітаються права визначених осіб, матеріали справи не містять.

Невірним є й посилання позивача на ч.4 ст. 13 ЗУ "Про порядок виділення в натурі(на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", адже у ній йдеться саме про тривалість строку для оформлення права власності на земельну ділянку.

У даному випадку, суд першої інстанції правильно враховував позицію ВСУ від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16, у якій суд дійшов такого правого висновку: «встановивши, що ОСОБА_1 мав право на отримання сертифікату на земельну частку (пай) у землях КСП «Перемога» як член колективного сільськогосподарського підприємства, не включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки позивач про порушення своїх прав дізнався ще коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників, що є загальновідомим фактом. Тому ОСОБА_1 , як член колгоспу, повинен була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі СП «Перемога» (1997 рік) акта на право колективної власності на землю. Однак, позивач у передбачений законом строк, не звернувся до суду з вказаними вимогами, що стало підставою для відмови у його задоволенні».

Таким чином, враховуючи те, що позивач не надала жодного доводу в обґрунтування поважності пропуску нею строку позовної давності, який розпочався з моменту коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників, а позивач повинна була довідатися про порушення свого права з дня видачі державного акта, а саме з 14.12.1995 року, проте не реалізувала своїх прав на відновлення порушення щодо невнесення її до списку осіб, що додаються до державного акту, ані шляхом звернення до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення її до списку, ані в судовому порядку, тому суд дійшов мотивованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Маразліївської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Держеокадастру в Одеській області про визнання права на земельну частку /пай/ є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 жовтня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк