Дата документу 12.10.2021 Справа № 334/2135/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2249/21 Головуючий у 1-й інстанції: Баруліна Т.Є.
Є.У.№ 334/2135/16ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Карташова Т.М., про визнання заповіту недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі адвоката Будовської Наталії Володимирівни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Карташова Т.М. про визнання заповіту недійсним, який в ході розгляду справи доповнювала і уточнювала.

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , після смерті якого їй стало відомо про наявність заповіту від 01.10.2015, яким батько все своє майно заповідав її брату, ОСОБА_2 .

Позивачка вважає вказаний заповіт недійсним, оскільки протягом останніх чотирьох батько страждав на онкологічне захворювання, з приводу якого у лютому 2011 року він переніс операцію. З грудня 2014 року його стан здоров`я значно погіршився, він почав почувати себе дуже погано. З літа 2015 року він майже не піднімався, а за два тижні до смерті перестав розмовляти, приймати їжу та майже весь час перебував у запаморочному стані. На момент складання заповіту, зважаючи на вкрай тяжкий стан здоров`я, ОСОБА_2 ймовірно не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, тобто є нікчемним. Оскільки є вірогідність того, що викладене у заповіті не відповідало внутрішній волі покійного, позивачка просила визнати його недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Судове рішення мотивовано тим, що заповіт складено з дотриманням вимог закону, доказів невідповідності змісту заповіту волі спадкодавця, неспроможності останнього усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними матеріали справи не містять, а отже відсутні підстави для визнання заповіту недійсним.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Будовської Н.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Вважає, що судом дана неправильна оцінка зібраним у справі доказам, заповіт підлягає визнанню недійсним, оскільки він був підписаний не спадкодавцем особисто, при тому, що у висновку медичної експертизи було зазначено, що спадкодавець не мав захворювань, які б могли йому перешкоджати виконувати певні дії: читати надрукований текст, підписувати текст. Окрім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказав, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати оскаржуване рішення таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи відзивів на апеляційну скаргу не надали, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 374, 375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що по справі не встановлено обставин, які безспірно свідчили, що на час складання заповіту ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. При складенні заповіту порушень вимог закону щодо форми та порядку посвідчення не було, доказів невідповідності змісту заповіту волі покійного не має, а тому підстави для визнання його недійсними відсутні.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін, ОСОБА_4 (а.с.6), після смерті якого залишилася спадщина, до складу якої увійшли житловий будинок і земельна ділянка по АДРЕСА_1 (а.с.86-87).

Спадкоємцями першої черги є сторони по справі, які прийняли спадщину, подавши до нотаріальної контори відповідні заяви протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, та дружина померлого ОСОБА_3 , яка відмовилася від отримання обов`язкової частки у спадщині та від отримання частки у спільному майні подружжя в порядку ст.ст.60-63 СК України (а.с.35-37,52).

01.10.2015 року приватним нотаріусом Карташовою Т.М. було посвідчено заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 5645,5646, яким ОСОБА_4 все своє майно заповідав ОСОБА_2 . У зв`язку із похилим віком та хворобою заповідача, та на особисте прохання заповідача в його присутності та присутності нотаріуса заповіт підписано ОСОБА_6 . Заповіт було складено та прочитано в голос в присутності двох свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.88).

З лютого 2011 року ОСОБА_4 страждав на онкологічне захворювання. Як зазначено у листі КУ «ЗОКОД» ЗОР № 01-08/792 від 11.07.2016, ОСОБА_4 проходив лікування у КУ «ЗМБКЛ №9», однак на обліку в КУ «ЗОКОнкодиспансер» ЗОР не перебував (а.с.63,65).

Згідно наданих КУ «ЗМБКЛ №9» медичних документів щодо стаціонарного лікування в КУ «ЗМБКЛ № 9» ОСОБА_2 , 1943 року народження, він перебував на стаціонарному лікуванні в гастроентерологічному відділенні з 18.02.2011 по 04.03.2011 та в гастрохірургічному відділенні на стаціонарному лікуванні з 12.05.2014 по 21.05.2014 з діагнозом Синхронний рак товстої кишки Е4 N1 M1 St. IV. ОТКН в стадії декомпенсації. Mts in hepar - медична карта стаціонарного хворого № 1521 ург (а.с. 122-128).

За висновком судової медичної експертизи від 07.06.2017 № 96/к у пацієнта ОСОБА_4 були виявлені такі групи патологічних процесів:

- захворювання (злоякісне новоутворення) товстого кишківника Т41УхМ1 бі IV. стан після оперативного втручання - субтотальна резекція товстого кишківника. Продовження хвороби. Метастатичне ураження печінки та легені.

- супутній діагноз: Ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, серцева недостатність ПА, функціональний клас III. Гіпертонічна хвороба II ст. «Церебральний атеросклероз».

На момент, що відображає медичне спостереження, у пацієнта ОСОБА_4 не було патологічних процесів, які б перешкоджали самостійно виконувати певні дії: читати надрукований текст, підписувати документи, зокрема, заповіт. На момент виписки з останнього медично зафіксованого стаціонарного лікування, загальний стан пацієнта оцінено як задовільний, функція зовнішнього дихання та гемодинаміка стабільні.

Медичних даних про фізичний (соматичний) стан ОСОБА_4 на момент складання заповіту в розпорядження судово-медичної експертної комісії не надано (а.с.164-169).

Згідно зі ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.1247,1248 ЦК України.

Відповідно до ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно з ч.2 ст.1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст.1253 цього Кодексу).

Статтею 1253 ЦК України визначено, що на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

У відповідності до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним, а саме, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

За вимогами ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, необхідно довести абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 753/15204/14, Верховного Суду України від 29.02.2012 року у справі № 6-9цс12, від 28.09.2016 року у справі № 6-1531цс16 та у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 359/3849/14-ц.

Статтею 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу надано право та встановлений обов`язок щодо визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи.

Судом була допитана приватний нотаріус ОСОБА_9 , яка посвідчувала спірний заповіт та пояснила суду, що приїжджала в день посвідчення заповіту двічі до ОСОБА_4 , попередній виїзд був необхідний для проведення бесіди з ОСОБА_4 , для перевірки дієздатності заповідача і з`ясування його дійсної волі на складання заповіту. Вона проводила бесіду з ОСОБА_4 на одинці, останній повідомив, що бажає залишити все майно синові. Оскільки ОСОБА_4 був слабким фізично через хворобу, лежачи він не міг підписати, ручка не писала під нахилом, а треба було написати ціле речення кілька разів, та йому важко було тримати ручку, тому вирішено було посвідчити заповіт при свідках з підписантом, як то передбачає у таких випадках спеціальна процедура, визначена законом. Тому були покликані свідки, вона взяла їх паспорта та поїхала в нотаріальну контору підготувати заповіт. Другий раз вона приїхала вже з надрукованим заповітом, де було зазначено, у зв`язку з хворобою та похилим віком, свідки зачитали, підписант підписав, свідки підписали, тобто було виконано всі вимоги Порядку вчинення нотаріальних дій, за дорученням заповідача у його присутності та в присутності нотаріуса заповіт підписала ОСОБА_6 , яка була визначена заповідачем. Під час посвідчення оскаржуваного заповіту було дотримано вимоги ст.ст. 1248, 1253 ЦК України і волевиявлення ОСОБА_4 на укладення заповіту на користь ОСОБА_2 було вільним і відповідало внутрішній волі заповідача.

Висновком судово-медичної експертизи, встановлено, що померлий мав патологічні процеси в організмі, а саме захворювання (злоякісне новоутворення) товстого кішківника, метастатичне ураження печінки та легенів та супутні хвороби серця.

Отже, пояснення нотаріуса щодо хворобливого стану померлого підтверджені висновком експертизи і нічим не спростовані.

Доводи апеляційної скарги про те, що за висновком судової медичної експертизи у ОСОБА_4 не було патологічних процесів, які б унеможливлювали самостійно читати надрукований текст і підписувати його, а отже були відсутні підстави запрошувати свідків для підписання заповіту, є неспроможними.

За змістом вказаного висновку медичної експертизи відсутність патологічних процесів у ОСОБА_4 зафіксована момент, що відображає медичне спостереження, тобто на травень 2014 року.

Разом з тим експерт зазначив про неможливість встановити на час складання заповіту, чи міг ОСОБА_4 самостійно тримати ручку в руках та підписувати документи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не дана оцінка проясненням третьої особи ОСОБА_3 є також неспроможними.

Суд критично поставився до показів даного свідка, оскільки на час розгляду справи у суді у неї склалися неприязні відносини з відповідачем, тому вона зацікавлена дати покази на користь позивачки. Суд прийняв до уваги, що 03.06.2016 ОСОБА_3 подавала суду заяву, в якій заперечувала проти вимог позивачки ОСОБА_1 . Також, ОСОБА_3 подавала заяву приватному нотаріусу Остренко А.В. про те, що їй відомо про складання заповіту від імені чоловіка ОСОБА_4 та посвідченого ОСОБА_9 не на її користь, та їй відомо, що вона має право на обов`язкову частку, однак від отримання обов`язкової частки у спадщині вона відмовляється.

Позивачка та її представник не довели суду належними і допустимими доказами, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 залишити своє майно сину ОСОБА_2 , не було вільним та не відповідало його волі.

Жодної з передбачених ст.1257 ЦК України обставин в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.

Доводи представника позивача про те, що оспорюваний заповіт був складений з порушенням порядку його посвідчення та складання, суд обґрунтовано визнав безпідставними.

Крім того, суд звертає увагу, що підстави позову, викладені у позовній заяві в частині порушення порядку посвідчення заповіту не відносяться до предмету спору у справі, оскільки у разі наявності відповідних порушень такий заповіт є недійсним в силу закону (є нікчемним).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону».

Відповідно до пункту 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц, неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Встановивши, що під час посвідчення оскаржуваного заповіту було дотримано вимоги ст.ст. 1248, 1253 ЦК України, суд дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильну оцінку зібраним у справі доказам є неспроможними.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це вимагає позивач.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують. оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Будовської Наталії Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2021 року у цій справі без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2021 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська