Провадження № 2/742/1288/21
Єдиний унікальний № 742/2905/21
РІШЕННЯ
05 жовтня 2021 року
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді - Коваленка А.В., за участю секретаря судових засідань Риндя Л.А., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 розглянувши в судовому засіданні в залі суду м.Прилуки позовну заяву ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Ігнатова Л.Л., про визнання договорів дарування недійсним,-
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.
Свої вимоги аргументує тим, що 01 серпня 2006 року він придбав житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
05 вересня 2012 року він зареєстрував шлюб з відповідачем, яка з того часу почала проживати у належному йому житловому будинку.
Оскільки він здійснює роботу пов`язану з ризиком для життя, та між ним та відповідачем існує різниця у віці 11 років, з метою уникнення в подальшому спорів з боку колишньої сім`ї, він 12.06.2015 року уклав з відповідачем договора дарування на належні йому житловий будинок та земельну ділянку.
Він іншого житла крім вищевказаного житлового будинку не має, з моменту вчинення договору дарування він продовжував проживати в цьому будинку, та здійснював усі господарські роботи як по житловому будинку так і на земельній ділянці на якій розташований будинок, ніяких конфліктів та спорів, щодо вказаної нерухомості у нього не виникало, тому договір дарування носив формальний характер і не передбачав за собою настання жодних правових наслідків.
На початку 2021 року між ним та відповідачем значно погіршилися відносини, почалися конфлікти, під час сварки відповідач заявила йому, що будинок та земельна ділянка належить тільки їй. Така інформація стала для нього несподіванкою, адже ніяких дій направлених на реальне безоплатне передання вказаного майна у власність відповідачу він не здійснював.
Оскільки в позасудовому порядку спір вирішити не можливо, позивач звернувся з відповідною заявою до суду.
19 серпня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій він не погоджується з позовними вимогами та просить відмовити в їх задоволенні, при цьому зазначає, що волевиявлення позивача на час укладення спірних договорів дарування було реальним та усвідомленим, на той час вона з позивачем перебувала у шлюбі, мали чудові сімейні стосунки і рішення позивача подарувати їй житловий будинок та земельну ділянку було виважене, крім того позивач сам підтверджує факт, що він подарував їй вказану нерухомість, про що зазначає в позовній заяві.
01 вересня 2021 року від третьої особи приватного нотаріуса Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Ігнатової Л.Л. надійшло пояснення щодо позовної заяви, в якій вона зазначає, що 12 червня 2015 року за реєстровими номерами 2051 та 2054 вона як приватний нотаріус посвідчила договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, за якими ОСОБА_1 подарував (передав безоплатно у власність) своїй дружині ОСОБА_3 житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 прийняла у власність як дарунок зазначене нерухоме майно. ОСОБА_1 був повністю дієздатним, адекватним, його волевиявлення було вільним і відповідало його волі, він розумів, що дарує будинок та земельну ділянку дружині, при цьому втрачає на це нерухоме майно право власності та не має права у зв`язку з дарунком вимагати від «обдаровуваної» вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Все це було роз`яснено сторонам до посвідчення договорів дарування та посвідчено в договорах дарування.
Сторони підтвердили, що однаково розуміють значення і умови договорів дарування та їх правові наслідки, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, що їм зрозуміла правова природа договорів дарування як договорів безоплатних, а також те, що договори не носять характеру фіктивних та удаваних правочинів, що зафіксовано в п.11 договорів дарування.
ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.
Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Коваленка А.В. від 06.08.2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду на 09 год. 00 хв. 06 вересня 2021 року.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06.09.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду на 09 год. 00 хв. 05 жовтня 2021 року.
ІІІ. Позиції сторін.
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.
Позивач зазначив, що іншого житла він не має, а при укладенні договору дарування на будинок та землю, вважав, що він укладає з відповідачем договір довічного утримання, а тому оспорювані договори дарування є фіктивними та укладеними внаслідок помилки.
Відповідач належним чином повідомлений про день і час розгляду справи в судове засідання не з`явилася, в своєму відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні.
Третя особа приватний нотаріус Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Ігнатова Л.Л. в судове засідання не з`явилася, але попередньо надала заяву в якій просить розглядати справу в її відсутності.
ІV. Фактичні обставини встановлені судом.
12 червня 2015 року ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана) уклали договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 передав безоплатно у власність, а громадянка ОСОБА_3 прийняла у власність як дарунок житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходяться у АДРЕСА_1 .
В п. 2 Договору зазначено, що документом який підтверджує право власності «дарувальника» на відчужуваний житловий будинокє Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Могиленко Л.М. 01 серпня 2006 року. Право власності на житловий будинок зареєстровано Прилуцьким МБТІ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 02 серпня 2006 року.
Відповідно до п.11 Договору, сторони підтвердили, що однаково розуміють значення і умови договорів дарування та їх правові наслідки, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, що їм зрозуміла правова природа договорів дарування як договорів безоплатних, а також те, що договори не носять характеру фіктивних та удаваних правочинів (а.с.10)
Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
В п.2 Договору зазначено, що документом який підтверджує право власності «дарувальника» на відчужувану земельну ділянку є Держаний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯБ №915712 виданий Прилуцькою радою від 04 серпня 2006 року.
Відповідно до п.11 Договору, сторони підтвердили, що однаково розуміють значення і умови договорів дарування та їх правові наслідки, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, що їм зрозуміла правова природа договорів дарування як договорів безоплатних, а також те, що договори не носять характеру фіктивних та удаваних правочинів (а.с.12)
Згідно з паспорта серія НОМЕР_1 виданого на ім`я ОСОБА_1 , останній 05 вересня 2012 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 (а.с.7,8)
Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 березня 2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано(а.с.42)

V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.

Щодо доводів позивача про вчинення договору внаслідок помилки,а саме вчинення договору дарування замість договору довічного утримання.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в шлюбі з 05 вересня 2012 року по 29 березня 2021 року.

12.06.2015 року позивач уклав з відповідачем договора дарування на належні йому житловий будинок та земельну ділянку, яким передав безоплатно ОСОБА_3 житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходяться у АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0621 га, кадастровий номер земельної ділянки :05:002:0109, розташовану у АДРЕСА_1 .

Надаючи оцінку доводам позивача суд констатує, що позивач ні в позовній заяві ні в судовому засіданні не зазначає, які саме фактичні обставини неправильно ним були сприйняті, що спотворило його справжню волю, за відсутності яких обставин можна було б вважати, що правочин дарування не був би вчинений.

Так, позивач є дорослою, освіченою особою, житловий будинок та земельну ділянку дарував своїй дружині, відносини з якою були добрими, після укладення договору на протязі майже 9 років жодних претензій щодо укладеного договору не пред`являв, хоча мав таку можливість, позивач й надалі проживає у спірному житловому будинку та користується земельною ділянкою, його право проживання та користування майном ніким не обмежено.

Погіршення між сторонами договору відносин, не є підставою для визнання правочину недійсним, так як це не є помилкою у розумінні частини першої статті 229 ЦК України щодо обставин, які мають істотне значення, а саме помилкою щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін тощо, помилка щодо мотивів правочину істотного значення не має.

У зв`язку з цим суд вважав, що відсутні підстави для визнання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки таким, що вчинений під впливом помилки.

Доводи позивача про те, що він на момент укладення правочину працював на роботі пов`язаною з ризиком для життя та здоров`я, не підтверджені належними та допустимими доказами, та не свідчить про вчинення правочину під час помилки.

Крім того, в судовому засіданні позивач не міг повідомити суду чому будучи особою зрілого віку він бажав укласти саме договір довічного утримання, а не договір дарування.

Також, доводи позивача про бажання укласти сааме договір довічного утримання спростовуються самими договорами дарування, які підписані ним особисто, де в п. 11 зазначено, що він розуміє значення і умови договорів дарування та їх правові наслідки, його волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, що йому зрозуміла правова природа договорів дарування як договорів безоплатних, а також те, що договори не носять характеру фіктивних та удаваних правочинів.

Оскільки позивач не довів обставини недійсності укладеного між сторонами договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, правові підстави для задоволення позову з цих підстав відсутні.

Щодо доводів зазначених в позовній заяві щодо фіктивності договору дарування.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи № 369/11268/16-ц (касаційне провадження

№ 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Враховуючи, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що договір дарування укладений ним на користь своєї дружини, містить ознаки фіктивності, а саме, що він вчинений лише для виду, він та дружина заздалегідь знали, що він не буде виконаний, що існувала протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу та що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому суд вважає, що і з цих підстав позовні вимоги не підлягають задоволенню.

VІ. Розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати покладаються на позивача.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору,

порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до договору №13/08/21 від 13.08.2021 про надання правової допомоги, ОСОБА_3 та Адвокатське бюро "Сергія Денисенка" уклали договір відповідно до якого останнє зобов`язалось надати правову допомогу при зверненні до суду та розгляді в суді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Ігнатова Л.Л., про визнання договорів дарування недійсним(а.с.31)

Відповідно до акту від 17.08.2021 виконаних робіт до договору №13/08/21 від 13.08.2021, квитанції прибуткового касового ордера №1 від 17.08.2021, ОСОБА_3 сплатила 2500 грн., Адвокатському бюро "Сергія Денисенка" за послуги відповідно до Договору про надання правової допомоги за консультації, роз"яснення з правових питань та складання відзиву на позовну заяву(а.с.31)

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що підлягають відшкодуванню кошти за правову допомогу у сумі 2500 грн. з позивача на користь відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.258,263-265,273,279,354 ЦПК України, суд ,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Ігнатова Л.Л., про визнання договорів дарування недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2 500( дві тисячі п`ятсот) гривень в рахунок відшкодування витрат понесених на правничу допомогу.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем до Чернігівського апеляційного суду шляхом протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення лише вступної та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.В.Коваленко