КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/8640/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. Київ

Справа № 357/13550/14-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайнного суду Київської області від 24 березня 2021 року, постановлену у складі судді Кошель Б.І.,

у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 27.06.2019 року про стягнення виконавчого збору,

встановив:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області зі скаргою на рішення державного виконавця, в якій просить поновити строк на оскарження постанови Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 27.06.2019 року у ВП №52473391 , визнати неправомірною та скасувати постанову Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 27.06.2019 року у ВП №52473391 про стягнення виконавчого збору.

Ухвалою Білоцерківського міськрайнного суду Київської області від 24 березня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу для розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на необґрунтованість.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що спочатку вона звернулася до Київського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом про визнання протиправних дій та скасування постанови. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі. Таке рішення суду було обґрунтоване тим, що у даній справі оскаржуване рішення прийняте у межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, який у свою чергу виданий на виконання рішення суду цивільної юрисдикції, а тому суд дійшов висновку, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції посилаючись на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15, дійшов висновку, що скарга про оскарження дій державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 27.06.2019 року у ВП №52473391 про стягнення виконавчого збору, ОСОБА_1 посилалась на те, що 04.12.2020 року звернувшись до сервісного центру МРЕО в м. Біла Церква з метою зняття з обліку власного автомобіля, працівники сервісного центру повідомили, що державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору і тому зняти автомобіль з обліку ОСОБА_1 не може.

Вважає, що постанова про стягнення виконавчого збору винесена державним виконавцем неправомірно та підлягає скасуванню, враховуючи наступне. Відповідно до інформації з реєстру виконавчих проваджень, виконавче провадження №52473391 відкривалось 04.10.2016 року, та має стан - завершено.

Стягувачем за цим виконавчим провадженням був ТОВ «ОТП Факторинг». Вказує, що її син ОСОБА_2 брав кредит в ОТБ Банк, а вона виступала поручителем. 28 серпня 2018 року між стягувачем ТОВ «ОТП Факторинг» та її сином ОСОБА_2 , було укладено угоду про врегулювання боргу за кредитним договором від 06.02.2007 року, за умовами якого борг у розмірі 363 648, 46 грн. є погашеним. За письмовою заявою стягувача виконавчий документ повернуто.

Вказує, що з моменту відкриття виконавчих проваджень по день відкликання виконавчого документу стягувачем державний виконавець не здійснив жодних дій, жодної копійки не було стягнуто за виконавчим документом. Натомість державним виконавцем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 червня 2019 року головним державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області винесено постанову про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №52473391, відкритому на підставі виконавчого листа по справі № 357/13550/14, виданого Білоцерківським міським судом Київської області про стягнення 363 648, 46 грн. боргу за договором кредиту від 06.02.2007 року.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Отже, постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 450 цього Кодексу, за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України).

Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та з його примусовим виконанням.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Частиною 1 статті 287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом України «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною 2 статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, Закон України «Про виконавче провадження» установлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, прийнятої під час дії Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця (постанови від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 20 січня 2019 року у справі № 161/8267/17 (провадження № 14-604цс18) та інші).

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 382/389/17 (провадження № 11-1009апп19) зазначено, що імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 381/2126/18 (провадження № 14-324цс19), від 12 червня 2019 року у справі № 370/1547/17 (провадження № 14-223цс19), від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1288/15 (провадження № 14-612цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1034/15-ц (провадження № 14-103цс19).

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у цій справі, оскільки спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Київ), в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Київ) про стягнення виконавчого збору № 52473391 від 27.06.2019 року.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у цій справі № 320/13194/20, з посиланням на те, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись з цією ухвалою окружного адміністративного суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року апеляційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків - для подання обґрунтованого клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження ухвали від 16 грудня 2020 року із зазначенням поважних причин його пропуску та подання доказів їх поважності та для сплати судового збору в розмірі 2189 грн.

Відповідно до ч.3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року у відкритті апеляційного провадження відмовлено, оскільки відповідач, отримавши копію ухвали від 18 лютого 2021 року, недоліків апеляційної скарги не усунула, заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження разом з доказами, які підтверджують наявність поважних причин його пропуску, не подала.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Звернувшись до суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства та не усунувши недоліків апеляційної скарги на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року, ОСОБА_1 самостійно обрала такий спосіб захисту та понесла ризик настання відповідних наслідків, пов`язаних із невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо відсутності коштів для сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року не можуть бути прийняті до уваги в якості підстави для скасування законної та обґрунтованої ухвали суду першої інстанції.

Оскільки скарга ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця у виконавчому провадженні №52473391 від 27 червня 2019 року про стягнення виконавчого збору не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та має розглядатися в порядку адміністративного судочинства, то доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування немає, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайнного суду Київської області від 24 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2021 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.