ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року

м.Суми

Справа №577/2727/20

Номер провадження 22-ц/816/1426/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Центр з надання адміністративних послуг Конотопської міської ради, Орган опіки та піклування виконкому Конотопської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15 липня 2021 року в складі судді Семенюк І.М., ухвалене в м. Конотоп,

В С Т А Н О В И В:

27 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Центр з надання адміністративних послуг Конотопської міської ради, Орган опіки та піклування виконкому Конотопської міської ради про втрату права користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 травня 2018 року та свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 15 травня 2018 року, їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 . Її син ОСОБА_5 до 16 серпня 2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , від сумісного життя у них народилося двоє дітей: доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживали і на даний час зареєстровані у належному їй будинку. ІНФОРМАЦІЯ_3 її син помер. З 23 вересня 2017 року відповідачі перестали проживати за місцем реєстрації, забрали свої речі і переїхали до іншого житла. На даний час відповідач ОСОБА_2 придбала квартиру і разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проживають там. ОСОБА_10 на даний час досягла повноліття, у 2016 році вступила до Дніпропетровського університету внутрішніх справ, термін навчання закінчився у червні 2020 року, наразі працює в Конотопському відділку поліції. Неповнолітня ОСОБА_11 досягла 15 річного віку і проживає разом з матір`ю. Відповідачі не проживають в належному їй житлі понад трьох років, комунальні платежі не сплачують, участі в утриманні житла не приймають, їх особисті речі у будинку відсутні. Реєстрація відповідачів у її будинку створює перешкоди у користуванні і розпорядженні власністю.

Посилаючись на вищезазначені обставини, просила суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим в АДРЕСА_1 .

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим в АДРЕСА_1 .

В задоволенні вимоги про визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим в АДРЕСА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 282 грн 33 коп., сплаченого судового збору і 366 грн 66 коп. витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду змінити в частині відмови в задоволенні її позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

В апеляційні скарзі позивач зазначає, що із-за реєстрації в будинку відповідачів, які навмисно не бажають знятися з реєстрації, вона не може отримувати субсидію від держави на оплату комунальних послуг у власному будинку, вартість яких в опалювальний період значно перевищує розмір її місячної пенсії, розмір якої становить 2659 грн, тобто реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу скористатися своїм законним правом власності (отримати субсидію, обміняти на менший за площею будинок).

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування вищевказаним житловим приміщенням не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить відмовити позивачу в задоволенні його апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Клопотання ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, оскільки явка сторін до апеляційного суду не є обов`язковою, позиція відповідача є чіткою і зрозумілою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 травня 2018 року та свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 15 травня 2018 року, позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 (а.с. 9, 13).

З довідки виконавчого комітету Конотопської міської ради від 23 липня 2020 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11).

Як вбачається з позову, ОСОБА_5 (син позивача, а відповідно колишній чоловік і батько відповідачів) помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У відповідності до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвали шлюб 16 серпня 2012 року (а.с. 7).

З копій свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вбачається, що їх матір`ю записана ОСОБА_2 , батьком ОСОБА_5 (а.с. 6, 8).

З акту обстеження житлового будинку по АДРЕСА_1 з приводу проживання у будинку ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , виконаного 25 червня 2020 року комісією в складі голови кварткому Кулішової І.В., сусідів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вбачається, що у вказаному будинку, власником якого є ОСОБА_1 , зареєстровані, але з 28 вересня 2017 року не проживають її невістка ОСОБА_2 та онуки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , належних їм речей в будинку немає (а.с. 12).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Конотопської міської ради від 11 вересня 2020 року, 08 вересня 2020 року комісією з питань захисту прав дитини розглядався спір про втрату користування житловим приміщенням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де неповнолітня ОСОБА_3 повідомила, що не бажає змінювати реєстрацію місця свого проживання. Вивчивши ситуацію, орган опіки та піклування Конотопської міської ради (протокол засідання Комісії з питань захисту прав дитини № 20 від 08 вересня 2020 року) вважає неможливим та незаконним визнання ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування будинком, який розташований в АДРЕСА_1 (а.с. 52-53).

З інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 листопада 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 (а.с. 10).

У відповідності до довідки Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 07 травня 2020 року, курсант рядовий поліції ОСОБА_4 у 2016 році вступила до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ ІV рівня акредитації та здобуває освітній ступінь « Бакалавр» за спеціальністю 081 « Право». Термін закінчення навчання липень 2020 року (а.с. 33). Згідно довідки Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 25 березня 2019 року, рядовий поліції ОСОБА_4 зарахована на навчання до університету та в період з 05 серпня 2016 року по 21 серпня 2016 року включно знаходилася на табірному зборі в ДДУВС. Під час табірного збору курсанти перебувають на казарменному положенні та цілододобово знаходяться на території університету (а.с. 32).

В контракті № 3054 від 22 травня 2017 року про здобуття освіти у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ вказано, що термін його дії визначений до 30 червня 2023 року і діє протягом трьох років з дати призначення особи на посаду (а.с. 35).

Відмовляючи позивачу в задоволенні позову в частині щодо визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що доказів на підтвердження того, що неповнолітня ОСОБА_11 набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надала, проживання неповнолітньої ОСОБА_15 в іншому приміщенні через обставини, які спонукали її виїхати зі спірного житла, не свідчать про наявність в неї постійного місця проживання і не свідчать про відсутність її у спірному житлі без поважних причин. Також місцевий суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позовної вимоги в частині визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вказавши, що відповідач ОСОБА_4 відсутня в спірному приміщенні з поважних причин.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно положень ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 1 Першого протоколу, протоколах № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно положень ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.

Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Як було встановлено в судовому засіданні суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 разом з дітьми ОСОБА_16 та ОСОБА_3 проживали у помешканні, належного на праві власності позивачу, в якості дружини та дітей її сина. В зв`язку зі вступом на денну форму навчання до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ ОСОБА_4 тимчасово не проживала в спірному житлі, а ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 28 вересня 2017 року на вимогу позивача виїхали до іншого місця проживання, до орендованої кімнати в гуртожитку.

Судом враховано, що неповнолітня ОСОБА_3 , 2005 року народження, на час, коли виїхала з житла у 2017 році разом з матір`ю ОСОБА_2 , не досягла повноліття та віку, коли мала можливість вирішувати, з ким проживати, відтак не набула повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин непроживання її у вищезазначеному будинку. Доказів на підтвердження того, що неповнолітня ОСОБА_11 набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надала, проживання неповнолітньої ОСОБА_15 в іншому приміщенні через обставини, які спонукали її виїхати зі спірного житла, не свідчать про наявність в неї постійного місця проживання і не свідчать про відсутність її у спірному житлі без поважних причин.

Разом з тим, як встановлено з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 у 2016 році вступила на навчання до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ ІV рівня акредитації для здобуття освітній ступінь Бакалавр за спеціальністю 081 Право на денну форму навчання, що передбачає на час навчання виїзд до місця навчання і вибула зі спірного житла за загальним правилом з 01 вересня 2016 року, а також підписала тристоронній контракт, в якому замовником спеціаліста у навчальному закладі виступає ГУНП у Сумській області, а вона зобов`язана після закінчення навчання відпрацювати на запропонованій замовником посаді. В іншому випадку, в разі невиконання нею зобов`язання щодо відпрацювання у замовника після завершення навчання, замовник залишає за собою право вимагати відшкодування від неї витрат на утримання під час навчання. Відомостей про те, що відповідач ОСОБА_4 має власне постійне житло суду не надано. Отже, ОСОБА_4 з поважних причин не користувалась понад один рік вищезазначеним житловим будинком, оскільки весь зазначений час навчалася в іншому місті.

Суд першої інстанції, оцінюючи надані сторонами докази у їх сукупності дійшов правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування вищевказаним житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до їхньої незгоди із мотивами судового рішення, які в процесі розгляду справи не спростовані, а також до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381 - 384, 389 - 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15 липня 2021 в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина