Справа № 629/3844/21
Номер провадження 2/629/1198/21
12.10.2021 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого: судді Попова О.Г., за участю секретаря Назарової В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Лозівської міської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, -
Представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. «А1»: житловий будинок з прибудовами; літ. «Б»: сарай; ліг. «В»: погріб; літ. «Г»: погріб; літ. «Д»: убиральня; літ. «У»: убиральня; літ. «г»: сарай; літ. «II»: душ; літ. «№1- №4»: огорожа; літ. «з»: замощення. Зазначає, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спірних правовідносин. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2005 року ОСОБА_1 є власником 1/5 частини вказаного житлового будинку, успадкованої після смерті свого батька - ОСОБА_2 . Згідно договору купівлі - продажу від 01.03.2007 року, ОСОБА_1 є власником 18/30 вказаного житлового будинку. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька позивача - ОСОБА_2 , остання спадкування 1/5 частину та придбала 18/30 частину спірного будинку. ОСОБА_1 проживає у спірному житловому будинку з 12.01.2001 року та по теперішній час. У 1988 році позивач переїхала до вказаного будинку і почала постійно проживати у ньому разом зі своєю родиною. Вона облаштовувала домоволодіння, здійснювала ремонт і покращення житла та інших будівель на території двору. Завдяки її праці і грошовим коштам, а також допомоги її родини, будинок з надвірними надбудовами і досі не зруйнований та має певну ціну. З 1988 року та по теперішній рік лише позивач доглядаю за спірним будинком, здійснюю витрати по оплаті комунальних послуг, ремонти та перебудови. Успадкувавши частину вказаного будинку, позивач не була обізнана про власників іншої (інших) частини будинку. Вважала, що вони померли, або ж відмовилися від свого майна, або ж не мали правовстановлюючих документів на нього, тому і покинули його на руйнацію. З моменту спадкування та придбання спірного будинку, позивач зі своїми рідними особисто проживає у всьому будинку, користуються ним як своїм власним будинком, самі здійснюють його ремонт, догляд, самостійно сплачують відповідні плати впродовж 32 років.
Позивачка та її представник у судове засідання не з`явились, позивач надала суду телефонограму про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягає.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав суду клопотання, в якому просить розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2005 року ОСОБА_1 є власником 1/5 житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 1/5 цього житлового будинку вона успадкувала після смерті свого батька - ОСОБА_2 .
Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу 18/30 частини житлового будинку від 01.03.2007 року, ОСОБА_1 є власником 18/30 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьком ОСОБА_3 є ОСОБА_2 .
Як вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 23.10.2020 року, прізвище позивача до державної реєстрації шлюбу було « ОСОБА_4 ».
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .
Після смерті батька і спадкування вищезазначених частин спірного будинку позивач проживала у ньому, доглядала за будинком, робила ремонт.
Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи за № 6821 від 15.10.2020 року, виданої відділом з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громадян Лозівської міської ради, ОСОБА_1 зареєстрована у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 12.01.2001 року.
Коли позивачка успадкувала 1/5 частину спірного будинку та придбала 18/30 частину вказаного будинку, вона не була обізнана про особу (осіб), що були власниками іншої (інших) частини будинку. Вважала, що вони померли або ж відмовилися від свого майна, або ж не мали правовстановлюючих документів на нього, тому і покинули його на руйнацію.
У зв`язку з цим вона здійснила запит до Комунального підприємства «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області з метою отримання інформації щодо власників та зареєстрованих осіб вказаного будинку, на що отримала відповідь № 834 від 30.10.2020 року про те, що згідно реєстраційних матеріалів підприємства, серед зареєстрованих будинків (квартир) в м. Лозова та Лозівському районі, станом на 01.01.2013 року житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 оформлений та зареєстрований: 2/15 та 18/30 частин житлового будинку за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2005 року та на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.2007 року.
Згідно з довідкою КП «ЖУК» від 23.10.2020 року в домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають 3 особи: позивачка ОСОБА_1 , її чоловік - ОСОБА_5 , донька - ОСОБА_6 .
У 2020 році позивачка звернулася до Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області щодо надання інформації стосовно особи (осіб), яка могла подати заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину. Державним нотаріусом було надано інформацію щодо особи, яка подавала вказану заяву, та зазначено, що у 1996 році така заява була подана до нотаріальної контори, проте ніхто у право власності на нерухоме майно не вступив.
Отже, впродовж 32 років у спірному будинку фактично проживає лише позивачка.
Суд зазначає, що згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до ч. 1,4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Згідно з п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).
Як зазначається в листі Верховного суду України від 01.07.2013 «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).
Відповідно до п. 11 Постанови, враховуючи положення статей 335 і 334, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).
Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.
Згідно з п. 13 Постанови можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Отже, враховуючи, що позивачка добросовісно заволоділа чужим майном, відкрито, безперервно володіє ним більш, ніж 10 років, суд вважає за можливе визнати за позивачкою право власності за набувальною давністю на спірний житловий будинок.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 259, 264, 265, 268 ЦПК України,
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності за набувальною давністю на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених ЦПК України), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами ЦПК України, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

Відповідач - Лозівська міська об`єднана територіальна громада, адреса: Харківська область, м. Лозова, вул. Ярослава Мудрого, 1.

Суддя О.Г. Попов