ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 жовтня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи 754/15325/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1,

на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухваленого 23 квітня 2021 року у приміщенні суду під головуванням судді Грегуль О.В у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири.

Свої вимоги мотивувала тим, що 09.08.2017 відбулось залиття її квартири .

Згідно акту про залиття від 17.08.2017, винними у залитті та спричиненні шкоди є мешканці квартири АДРЕСА_1, які безвідповідально відносилися до користування санітарно-технічним обладнанням (залишили без нагляду відкритий кран холодної води).

Згідно звіту про оцінку вартості матеріальних збитків, що виникли внаслідок залиття її квартири, такі збитки становлять 13 603,92 грн.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 2 серпня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 13603,92 грн майнової шкоди, 10000 грн відшкодування моральної шкоди, 1500 грн відшкодування витрат за проведення експертної оцінки, 100 грн відшкодування витрат на складання акту залиття, 12800 грн витрат на професійну правничу допомогу та 1280 грн витрат судового збору.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2019 скасовано постановлене у вказаній справі заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2019 і справу призначено до нового судового розгляду.

23.02.2021 до справи залучено третіх осіб на стороні позивача: ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Остаточно визначившись із предметом та межами позовних вимог позивач просила стягнути з відповідача: 13603,92 грн. - майнової шкоди, заподіяної залиттям квартири; 2695,12 грн. - втрати від інфляції; 1223,51 грн. - три проценти річних; 20000 грн. - моральної шкоди, яка виражається в душевних стражданнях у зв'язку із пошкодженням майна; 1500 грн. - витрат за проведення експертної оцінки; 27000 грн. - витрат на професійну правничу допомогу та 5182,80 грн. - судового збору.

Рішенням Деснянського районного суду від 23 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 13603,92 грн. - майнової шкоди, 5000 грн. - моральної шкоди, 1500 грн. - витрат за проведення експертної оцінки, та 1280 грн. - судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає вказане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги вказував, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що шкода залиттям квартири заподіяна саме ним, оскільки він у вказаній квартирі не зареєстрований та не проживав.

До того ж його вину у залитті квартири сусідів поверхом нижче не встановлено, натомість в акті про залиття чітко вказано, що залиття сталося внаслідок дій фізичних осіб, які проживають саме у квартирі АДРЕСА_1.

Вважає, що наявність шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести всі складові цивільно-правової відповідальності.

Вважав звіт про незалежну оцінку вартості матеріальних збитків, що виникли внаслідок залиття квартири АДРЕСА_2 неналежним та недопустимим доказом, оскільки це не є висновком експерта, а суб'єкт оціночної діяльності не попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України учасниками справи не подано.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України, частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач та треті особи в рівних долях є співвласниками АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 19.01.2006.

Відповідач є власником АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 27.04.2005.

09.08.2017 сталося залиття квартири АДРЕСА_2 із квартири АДРЕСА_1, що підтверджується актом ЖЕД-319 від 17.08.2017 і відповідно до якого причиною залиття є халатне відношення мешканця квартири № АДРЕСА_1 до сантехнічного обладнання і залишення відкритим крану холодного водопостачання у ванній кімнаті, що призвело до переливу води з ванної.

Відповідно до звіту № 280ІD про незалежну оцінку вартості матеріальних збитків, що виникли внаслідок залиття квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 від 05.09.2017 року, вартість збитку нанесеного через пошкодження майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, складає: 13603,92 грн..

За складання звіту № 280ІD позивач сплатив: 1500 грн., що підтверджується оригіналом квитанції № 280ІD від 08.09.2017.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено наявність завданої шкоди і її розмір, а відповідач не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача та не надав інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоч це є його процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди. Пояснення, твердження сторони відповідача не є доказами, які беззаперечно є підставами для звільнення відповідача від відповідальності за спричинену шкоду позивачу. При вирішенні питання про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди суд виходив з принципів розумності та справедливості. Щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу та 3% річних суд першої інстанції виходив в цій частині з їх недоведеності та безпідставності відповідно.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з наступних підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник, згідно ст. 322 ЦК України, зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 151 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України.

Частиною 1 та 2 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (частина перша та друга статті 23 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З аналізу наведених норм вбачається, що власник квартири зобов`язаний утримувати належне йому майно, у тому числі інженерно-технічне обладнання, у належному стані і своєчасно усувати недоліки у його роботі. Майнова шкода, завдана іншим особам у зв`язку з невиконанням таких обов`язків, підлягає відшкодуванню власником.

Відповідальність за завдану шкоду настає за наявності таких підстав як наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вина останнього.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідач не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача та не надав інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу майнової шкоди.

Відповідач в апеляційній скарзі також зазначає про відсутність підстав вважати, що позивач зазнав моральної шкоди.

Колегія суддів не може погодитись з таким аргументом апеляційної скарги і вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку вимогам позивача щодо відшкодування моральної шкоди, з урахуванням обставин залиття її квартири та його негативних наслідків.

Згідно із вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд правильно врахував характер цієї шкоди, обставини за яких моральна шкода заподіяна та виходячи з розумності та справедливості, стягнув у відшкодування моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 5000 грн.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що залиття квартири позивача, що відбулося 09.08.2017 року, наслідки якого зафіксовані в Акті обстеження стану квартири АДРЕСА_2 від 17.08.2017 року, підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, та що з вини відповідача останній завдано майнової шкоди на суму 13603,92 грн. та моральну шкоду, яку суд оцінив в 5000 грн.

Таким чином місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідача обов'язку з відшкодування цієї шкоди.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що звіт оцінки матеріальної шкоди не є належним доказом визначення розміру шкоди не можуть слугувати підставою щодо скасування судового рішення, оскільки згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог відповідачем не оскаржується, а тому не є предметом розгляду судом апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 23 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді: