П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 року місто Київ

справа № 752/6137/19

провадження №22-ц/824/10703/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Журавльова Д.Д.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 2 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Колдіної О.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми позики,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов обґрунтовано тим, що 15 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 5000 доларів США, а згодом 13 червня 2007 року був укладений ще один договір позики, за яким передано 10000 доларів США. Строк повернення позики договором встановлено не було.

На підтвердження укладення договору позики та його умов боржником була надана та ним підписана розписка. На протязі довгого часу відповідач ігнорує будь-які контакти з позивачем, на зв`язок не виходить, змінив номер телефону.

7 лютого 2019 року з метою повернення наданих у позику коштів, позивачем на адресу відповідача надіслано претензію з відповідною вимогою. Вимогу було надіслано через Укрпошту з повідомленням про вручення та опис вкладення. Трек-номер відправлення - 666. Як свідчить інформація із сайту Укрпошти 9 лютого 2019 року відправлення було вручено адресату.

Відповідач кошти не повернув, що змусило позивача звернутися до суду з таким позовом.

Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 28 січня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми позики в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 15 жовтня 2016 року залишено без розгляду.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 28 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми позики відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в який просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за договором позики. В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції. Висновок суду першої інстанції про те, що строк повернення позики для відповідача не настав з причин не надання вимоги суперечить матеріалам справи та не відповідає дійсності, оскільки до позовної заяви позивач додав копії документів, які підтверджують як факт надсилання претензії відповідачу 7 лютого 2019 року, так і факт вручення цієї претензії останньому 9 лютого 2019 року. Висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами договору позики взагалі укладено не було також не відповідає встановленим у справі обставинам, зважаючи на зміст відзиву відповідача на позовну заяву. Висновок суду в цій частині є таким, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального права. Судом першої інстанції грубо порушено процедуру оцінки доказів, а саме ст.89 ЦПК України.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 не скористався.

В судове засідання ОСОБА_2 не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення , яке повернуто до суду з відміткою поштового відділення « адресат відсутній за вказаною адресою». Судове повідомлення відповідачу направлялося за адресою: АДРЕСА_1 , за адресою зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації (а.с.16). Зважаючи на положення ч.8 ст.128 ЦПК України, ОСОБА_2 вважається таким, що повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки відповідач не повідомив, у зв`язку з чим суд вважав можливим розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Представник позивача адвокат Лазаренко М.М. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що надана позивачем до позовної заяви розписка не містить даних про позикодавця, що позбавляє суд можливості прийти до обґрунтованого висновку, що позика була надана саме позивачем у справі. Сам лише факт наявності оригіналу розписки у позивача не може безумовно свідчити про існування договірних відносин між позивачем та відповідачем, пов`язаних з укладенням договору позики від 13 червня 2007 року. При цьому, суд першої інстанції звернув увагу, що відповідач не заперечував факту написання ним розписки та отримання грошей від позивача для розвитку свого фермерського господарства, однак, зазначив про те, що позивачем не доведено та не надано доказів на підтвердження факту укладання між сторонами саме договору позики, а отже підставі для стягнення з відповідача на користь позивача коштів саме за договором позики судом не встановлено. Крім того, суд першої інстанції зазначив про те, що матеріали справи не містять будь-яких вимог до відповідача щодо повернення суми боргу за договором від 13 червня 2007 року, а отже не можна вважати, що строк повернення суми позики на момент звернення до суду настав.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог по суті, клопотання відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності судом не вирішувалось, оскільки така підстава для відмови у задоволенні позову може бути застосована судом лише у разі встановлення наявності порушеного права позивача.

Проте, з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимог і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини. які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначено кількості речей (ст.1047 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчую отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такий самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На підтвердження укладення договору позики позивачем до позовної заяви надана копія розписки, відповідність якої оригіналу перевірена судом першої інстанції, Зі змісту розписки слідує, що ОСОБА_2 взяв для своїх потреб 10000 доларів США. Повернення гарантує свої майном (квартира за адресою: АДРЕСА_1 ) яка при необхідності може бути продана для погашення боргу. Розписка написана власноручно, гроші отримані повністю. Розписка складена 13 червня 2007 року ( а.с.6).

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позов, який був поданий суду 27 листопада 2020 року, не заперечував, що він складав розписку 13 червня 2007 року, по цій розписці брав у борг кошти, але їх повернув протягом декількох місяців ( а.с.57-60).

Таким чином, наявна в матеріалах справи розписка а визнання відповідачем обставин щодо отримання у позивача у борг грошових коштів у сумі 10000 доларів США,, дає підстави для висновку, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, відповідно до умов якого позивач ОСОБА_1 13 червня 2007 року передав ОСОБА_2 10000 доларів США у боргу, які останній зобов`язався повернути.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено, що між сторонами укладений договір позики, не відповідають встановленим обставинам справи.

Відповідачем, у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження виконання своїх обов`язків щодо повернення грошових коштів ОСОБА_1 .

Натомість, наявність у позивача оригіналу розписки, написання якої не заперечується відповідачем, свідчить про не повернення відповідачем позивачу грошових коштів, отриманих у борг..

Також не можна погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що строк виконання зобов`язань за укладеним договором від 13 червня 2007 року для відповідача не настав, оскільки позивачем не доведено факт пред`явлення вимоги до останнього про повернення грошових коштів, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

До позовної заяви позивачем надано документи, що підтверджують направлення 7 лютого 2019 року претензії Зокрема, позивачем надано опис вкладень поштового відправлення на адресу ОСОБА_2 , в якому зазначено, що направляється претензія. Відповідачем факт отримання претензії 9 лютого 2019 не заперечується.

Сама по собі відсутність тексту вимоги за наявності даних про направлення претензії та отримання цієї претензії відповідачем, який зазначених обставин не заперечував, не , не дає підстав вважати, що вимога про повернення коштів позивачем відповідачу не направлялась.

Отже, оскільки у договорі позики сторони не встановили строк повернення позики, тому у відповідача обов`язок повернути кошти настав з моменту пред`явлення позикодавцем вимоги, тобто 10 лютого 2019 року, і останній мав виконати свій обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги. Проте, ОСОБА_2 у визначений законом строк кошти н6е повернув, а тому у позивача виникло право звертатися до суду з позовом з 17 лютого 2019 року.

Враховуючи, що відповідачем не доведено факт повернення коштів, позовні вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними.

Посилання відповідача на пропуску позивачем позовної давності не ґрунтуються на вимогах матеріального закону.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Початок перебігу строку для вимог позивача про повернення заборгованості за договором позики є 17 лютого 2019 року. До суду позивачем з цим позовом звернувся 27 березня 2019 року, тобто в межах строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України.

Відтак відсутні підстави для відмови позивачу у позові, оскільки останнім позовна давність не пропущена.

Зважаючи на те, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам, судом невірно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, наявні визначені ст.376 ЦПК України підстави для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує те, що позивач є інвалідом другої групи і звільнений за законом від сплати судового збору.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 2696 грн. за подання позовної заяви, та 4044 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 2 січня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; проживаючого: АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого: АДРЕСА_3 ; ІПН НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 13 червня 2007 року в сумі 10000 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; проживаючого: АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого: АДРЕСА_3 ; ІПН НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги в сумі 6740 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 7 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус