Справа №345/3024/21
Провадження № 2/345/951/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

З А О Ч Н Е

11.10.2021 м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Кулаєць Б.О.,

з участю секретаря судового засідання - Заткальницької Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції пощивача.

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком по АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що даний будинок належить йому на праві приватної власності у відповідності до договору купівлі - продажу та видягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.07.2020. Однак, на час укладення договору і до сьогоднішнього дня в його будинку зареєстровані відповідачі. Проте за місцем їх реєстрації вони не проживають більше 5 років - з 2015 року, жодних їх особистих речей у будинку немає, місце їх перебування йому невідоме. Отже, тривала відсутність відповідачів у місці їх реєстрації свідчить про те, що вони втратили інтерес до його будинку, причини їх відсутності є неповажними, участі в утриманні житла вони не беруть. Натолмість їх реєстрація у будинку унеможливлює в повній мірі реалізацію його прав власника, перешкоджає оформленню субсидії. Оскільки місце перебування відповідачів йому невідоме, в позасудовому порядку він не має змоги зняти їх з реєстрації.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 21.07.2021 відкрито провадження у справі, призначено відкрите судове засідання за участю сторін в порядку спрощеного провадження, встановлено відповідачам строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позов.

Позивач 11.10.2021 подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с. 16).

Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подавали, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебсайті судової влади України (а.с.14, 15). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Від відповідачів будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень не поступало, як і не повідомляли вони про причини неявки в судові засідання.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом.

Відповідачі відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивача суду не надали, хоча були повідомлені про розгляд даної справи.

Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що відповідачі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причин неявки не повідомили, відзиву на позов не подавали, а тому протокольною формою ухвали суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку під АДРЕСА_1 , що підтверджено наявними документами в матеріалах справи, а саме: світлокопією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06.07.2020 та світлокопією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.07.2020 № 215126097 (а.с. 4, 5).

Відповідно до п. 1.3 умов договору купівлі-продажу продавець стверджує та гарантує, зокрема, що житловий будинок є вільний від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб як в межах, так і за межами України; особи, які проживають в будинку на момент укладення цього договору, не заперечують проти виселення з житлового будинку в строки, встановлені цим договором.

Як встановлено з акта обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_1 , 1983 р.н., жителя АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , 1978 р.н., зареєстрована за цією ж адресою з 2009 року, однак не проживає з 2015 року, ОСОБА_3 , 1995 р.н., зареєстрована за цією адресою з 2014 року, однак не проживає з 2015 року (а.с. 6).

Факт реєстрації відповідачів в АДРЕСА_1 підтверджується також довідкою про зареєстрованих в житловому будинку за даними бази громади Калуської МТГ № 259 від 15.06.2021 (а.с. 7).

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком, який належить позивачу на праві приватної власності.

Оцінка суду:

вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності чи обмежений у його здійснені.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

В даному випадку, якщо особа, яка не є членом сім`ї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житла в будь-який час може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Така позиція, поміж іншим, була висловлена і в Постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідачів у будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний об`єкт нерухомості, перешкоджає позивачу вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Як встановлено по справі, позивач є власником будинку в АДРЕСА_1 , право власності набув у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на визнання відповідачів таким, що втратили право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст.316,318 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на будинок, чи наявності у відповідачів права на користування ним, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що у будинку зареєстровані відповідачі.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідачі суду не подали.

Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення вимог, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що відповідачі не проживають у будинку позивача, однак добровільно не знялися з реєстрації, тобто не виконано належним чином умов договору купівлі-продажу, а їх реєстрація чинить перешкоди позивачу у вільному користуванні своїм майном.

Таким чином, суд вважає за доцільне ухвалити рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком в АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 200, 258, 259, 264, 265, 268, 280, 282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , 1978 р.н., ОСОБА_3 , 1995 р.н., такими, що втратили право користування житловим приміщенням: житловим будинком в АДРЕСА_1 .

За письмовою заявою відповідача заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Інші учасники справи (в тому числі і позивач), а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , 1983 р.н., ідент.номер НОМЕР_1 , житель АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , 1978 р.н., РНОКПП невідомо, місце реєстрації АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , 1995 р.н., РНОКПП невідомо, місце реєстрації АДРЕСА_1 .

Суддя: