Постанова

Іменем України

29 вересня 2021 року

місто Київ

справа № 234/18525/19

провадження № 61-10369св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Совєтський відділ державної виконавчої служби м. Макіївка Головного територіального управління юстиції Донецької області,

третя особа - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 січня 2020 року у складі судді Чернобай А. О. та постанову Донецького апеляційного суду від 16 червня 2020 року у складі колегії суддів: Кішкіної І. В., Азевича В. Б., Халаджи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у жовтні 2019 року звернувся до суду із позовом до Совєтського відділу державної виконавчої служби м. Макіївка Головного територіального управління юстиції Донецької області, третя особа - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль», банк), про зняття арешту з майна.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що у провадженні Совєтського відділу державної виконавчої служби м. Макіївка Головного територіального управління юстиції Донецької області перебувало виконавче провадження від 11 травня 2010 року № 19145589, відкрите на підставі виконавчого напису від 28 квітня 2010 року № 292, та зведене виконавче провадження від 30 серпня 2010 року, до складу якого входили: виконавче провадження № 209110720 (виконавчий лист № 2-1517, виданий Совєтським районним судом м. Макіївки 06 липня 2010 року) та виконавче провадження № 20911159 (виконавчий лист № 2-1544, виданий Совєтським районним судом м. Макіївки 06 липня 2010 року).

11 травня 2010 року постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 19145589 накладено арешт на майно ОСОБА_1 25 травня 2010 року державним виконавцем складено акт опису й арешту майна, належного боржнику на праві власності, а саме: ремонтних майстерень, загальною площею 1 849, 5 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . У межах зазначеного виконавчого провадження на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса відбулося звернення стягнення на майно боржника, а саме: на ремонтні майстерні, загальною площею 1 849, 5 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що належали на праві власності позивачу, та задоволено вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 119 006, 01 дол. США та 548 535, 00 грн.

У листі Совєтського відділу ДВС від 10 травня 2018 року № 14.11-19-174 та додатках у формі «ВП-спецрозділ» зазначено, що відповідно до виконавчого документа звернуто стягнення на заставлене майно боржника, виконавчий документ повертається стягувачу - заставодержателю в порядку, визначеному пунктом 6 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна, яке він повинен передати).

19 серпня 2010 року у межах зведеного виконавчого провадження № 20910720 накладено арешт на невизначене майно позивача, все нерухоме майно, крім ремонтних майстерень, загальною площею 1 849, 5 кв. м. 31 січня 2014 року постановою про арешт коштів боржника накладено арешт на кошти боржника. Відповідно до відомостей, викладених у листі від 10 травня 2018 року Совєтського відділу ДВС 10 листопада 2014 року, виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Проте арешти, накладені на майно позивача постановами державного виконавця про відкриття виконавчих проваджень від 11 травня 2010 року № 19145589 та № 20910720 від 19 серпня 2010 року, дотепер не скасовані. Оскільки виконавчі документи було повернуто стягувачу у зв`язку з тим, що звернення стягнення на кошти боржника заборонено законом та через відсутність у боржника майна, яке він повинен передати, а подальше проведення виконавчих дій неможливе у зв`язку з тим, що матеріали виконавчого провадження перебувають на території, на якій проводиться активна фаза АТО, виконавче провадження № 209110720, до складу якого входило виконавче провадження № 20911159, та виконавче провадження № 19145589 завершені, виконавчі документи, на підставі яких відкриті виконавчі провадження, повернуто стягувачеві, тому арешт майна (коштів) боржника (позивача) є безпідставними, оскільки для такого обмеження у праві володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном зникла будь-яка з підстав, а накладення арешту на майно (кошти) боржника більше не застосовується для забезпечення реального виконання рішень.

Поверненням виконавчого документа фактично завершено виконавче провадження. Виконавчі документи повернуті стягувачеві, повторно до виконання не пред`являлись та підстави для їх примусового виконання відсутні, арешти, накладені на майно (кошти) позивача, є протиправними та необґрунтованими, а тому підлягають скасуванню.

Оскільки у межах виконавчого провадження, відкрито на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса, відбулося позасудове звернення стягнення на майно боржника, що було предметом іпотеки № 014/11-191/64-077/1, та задоволено вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль», то будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними, а отже і будь-які обмеження стосовно позивача, зокрема у виді арештів майна, існувати не можуть.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

Відзив на позовну заяву не надходив.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що сторонами виконавчого провадження, в межах якого накладено арешт, є боржник ОСОБА_1 , стягувач - АТ «Райффайзен Банк Аваль». Проте позов пред`явлено до Совєтського відділу державної виконавчої служби м. Макіївка Головного територіального управління юстиції Донецької області, який не є стягувачем за виконавчим провадженням. З урахуванням того, що Совєтський відділ державної виконавчої служби м. Макіївка Головного територіального управління юстиції Донецької області є неналежним відповідачем, тому у задоволенні позову потрібно відмовити.

Постановою Донецького апеляційного суду від 16 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 січня 2020 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що, враховуючи те, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Позивач звертався 15 лютого 2019 року до Совєтського відділу державної виконавчої служби м. Макіївка Головного територіального управління юстиції Донецької області із клопотанням про зняття арешту з майна та коштів позивача. При цьому відповідь Совєтського відділу державної виконавчої служби м. Макіївка Головного територіального управління юстиції Донецької області щодо задоволення зазначеного клопотання або відмови у його задоволенні в матеріалах справи відсутня.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 14 липня 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 січня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 16 червня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник визначив, що:

- судами не застосовано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 340/25/19;

- існують підстави для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 02 червня 2020 року у справі № 201/10187/18;

- помилковими є висновки суду першої інстанції про неналежний склад відповідачів у справі.

Отже, серед підстав касаційного оскарження заявником рішень судів першої та апеляційної інстанцій зазначені підстави, які згадані у пунктах 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України, що свідчить про виконання ним вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою, ухвалою від 16 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені

пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що постановою про відкриття виконавчого провадження від 19 серпня 2010 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1517, виданого 25 червня 2010 року Совєтським районним судом м. Макіївки, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» суми в розмірі 896 438, 86 грн та накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 .

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 11 травня 2010 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 2942, вчиненого 28 квітня 2010 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Морозовим Є. В., про звернення стягнення на ремонтні майстерні, загальною площею 1 849, 5 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_1 , та задоволення вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 119 006, 01 дол. США та 548 535, 00 грн, а також накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 .

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 19 серпня 2010 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1544, виданого 25 червня 2010 року Совєтським районним судом м. Макіївки, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» суми в розмірі 604 436, 23 грн та накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 .

Згідно з матеріалами виконавчого провадження № 2-1544 виконавчий документ 10 листопада 2014 року повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до виконавчого провадження № 2942 виконавчий документ 24 грудня 2010 року повернуто стягувачу на підставі пункту 6 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна накладено арешт на все нерухоме майно, крім ремонтних майстерень, загальною площею 1 849, 5 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Оцінка аргументів касаційної скарги

Перевіряючи законність та обґрунтованість постановлених у справі рішень в частині вирішення позовних вимог, Верховний Суд зробив такі висновки.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що ця особа не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Отже, суди попередніх інстанцій помилково розглянули справу по суті та не врахували того, що арешт накладено на майно ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження

№ 61-4726сво19), у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20 (провадження № 61-882св21) та у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження

№ 61-3588св21), підстави відступити від зазначених висновків судом не встановлено.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди не врахували правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), є безпідставними, оскільки наведені справи вирішувалися за позовами боржників про скасування арештів, що були накладені у межах кримінальних проваджень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 340/25/19 суд касаційної інстанції за правилами адміністративного судочинства розглядав спір за вимогами спадкоємця боржника у виконавчому провадженні про скасування арешту.

Стосовно посилань на те, що наявні підстави для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 02 червня 2020 року у справі № 201/10187/18 (провадження № 61-6651св19), Верховний Суд вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Верховний Суд ухвалою від 03 лютого 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726св19) передав на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу за позовом боржника у виконавчому провадженні з метою відступлення від правових висновків, викладених у постановах від 29 липня 2020 року у справі № 161/3171/19 (провадження № 61-2484св20) та у постанові від 27 січня 2021 року у справі 157/298/19 (провадження № 61-20261св19), в яких суди дійшли аналогічних висновків про неможливість розгляду вимог про скасування арешту з майна боржників у позовному провадженні.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду постановою від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) не встановив підстав для відступлення від правових висновків, викладених у постановах від 29 липня 2020 року у справі № 161/3171/19 (провадження № 61-2484св20) та у постанові від 27 січня 2021 року у справі 157/298/19 (провадження № 61-20261св19), касаційну скаргу залишив без задоволення.

З врахуванням наведеного Верховний Суд не виявив підстав ініціювати відповідним процесуальним зверненням вирішення правового питання про відступ від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 02 червня 2020 року у справі № 201/10187/18 (провадження

№ 61-6651св19) та для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки після подання касаційної скарги заявником і на момент її розгляду зазначене питання вирішене Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Ураховуючи викладене, касаційний суд дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, судові рішення судів попередніх інстанцій - скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що заявник не позбавлений права звернутися до суду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 255, частиною першою статті 256, пунктами 1, 5 частини першої статті 409, частинами першою та другою статті 414, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 січня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 16 червня 2020 року скасувати.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Совєтського відділу державної виконавчої служби м. Макіївка Головного територіального управління юстиції Донецької області, третя особа - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про зняття арешту з майна.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко