Ухвала

05 жовтня 2021року

м. Київ

справа № 404/8905/18

провадження № 61-15358ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,

розглянув касаційну скаргуАкціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 18 березня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , про усунення перешкод у здійсненні права користування майном та про визнання особи такою, що втратила право користування,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

АТ «Укрсоцбанк» у грудні 2018 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання постійного безперешкодного доступу АТ «Укрсоцбанк» до цього майна та визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що між позивачем та відповідачем 02 жовтня 2008 року було укладено кредитний договір № 420/445-ФО1, в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між сторонами було укладено іпотечний договір від 02 жовтня 2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з грубим порушенням позичальником умов кредитного договору, зокрема, неповернення кредиту, несплати процентів та комісій за користування кредитом, АТ «Укрсоцбанк» в позасудовому порядку врегулювало питання звернення стягнення на предмет іпотеки та 27 квітня 2018 року набув право власності на квартиру, що є предметом договору іпотеки.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Кіровський районний суд міста Кіровограда від 04 грудня 2019 року залучив до участі у справі правонаступника позивача АТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк».

Кіровський районний суд міста Кіровограда рішенням від 18 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовив.

Рішення суду мотивоване тим, що задоволення позовних вимог призведе до втручання у право відповідачів на повагу до їхнього житла, що не відповідає «нагальній суспільній необхідності», не є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Суд першої інстанції вважав, що оскільки відповідачі тривалий час проживають у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, спірна квартира є житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції.З огляду на те, що матеріали справи не містять доказів, що квартира є не єдиним можливим місцем проживання відповідачів, внаслідок задоволення позовних вимог про визнання їх такими, що втратили право користування житлом останні можуть стати безхатченками. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, суд першої інстанції виходив з того, що АТ «Альфа-Банк», яке є правонаступником АТ «Укрсоцбанк», не доведено належними доказами вчинення відповідачами перешкод у здійсненні позивачем права користування квартирою.

Кропивницький апеляційний суд постановою від 10 серпня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» залишив без задоволення, а рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 18 березня 2021 року - залишив без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки спірна квартира придбана за особисті кошти позичальника, а не за кредитні, відповідно відсутні підстави для визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування спірною квартирою до моменту їх виселення та надання їм іншого постійного житла. Крім цього, позов в частині вимог про усунення перешкод в користуванні майном шляхом надання позивачу постійного безперешкодного доступу до майна не може бути задоволений, з підстав невірно обраного позивачем способу захисту порушеного права й неможливістю його виконати в редакції заявлених вимог в порядку виконання судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

АТ «Альфа-Банк» 14 вересня 2021 року засобами поштового зв`язку з вернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 18 березня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року у вказаній вище справі, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову суди обох інстанцій всупереч постановам Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц, від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19, від 23 червня 2021 року у справі № 279/2993/19, обґрунтовували свої рішення виключно посилаючись на частину другу статті 109 ЖК УРСР. Однак, судами не було враховано , що звернення стягнення в даному випадку відбулось у позасудовий спосіб, а тому частини друга статті 109 ЖК УРСР не може бути застосована до спірних правовідносин.

Також заявник зазначає, що втративши право власності на спірну квартиру, відповідачі втратили відповідно до статті 317 ЦК України право користування зазначеним нерухомим майном, відповідно, незаконно та за відсутності правових підстав проживають у зазначеному приміщенні.

АТ «Альфа-Банк» зазначило, що судами попередніх інстанцій не враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 759/12425/18 (провадження № 61-1621св20); від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц (провадження № 61-17888св19); від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 (провадження № 61-19252св19); від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц (провадження № 61-12738св19); від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19 (провадження № 61-11931св20); від 23 червня 2021 року у справі № 279/2993/19 (провадження № 61-6415св20).

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 02 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 420/445-ФО1, за умовами якого банк надав відповідачу грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 17 000 доларів США.

02 жовтня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ «Укрсоцбанк» та відповідачем укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Пунктом 4.5.3. іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, в порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05 жовтня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» є власником квартири, загальною площею (кв. м) 48,75, житлова площа (кв. м) 28,1 за адресою: АДРЕСА_1 . Дата державної реєстрації - 27 квітня 2018 року.

Позиція Верховного Суду

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі аналізу змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд робить висновок, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Такий висновок суд зробив на підставі такого.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно з статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір від 02 жовтня 2008 року.

Відповідно до пункту 1.1. Іпотечного договору ОСОБА_1 передав в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Звіздун Н. К. 07 травня 2007 року по реєстру № 2786.

Пунктом 4.5.3. Іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, в порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

У зв`язку із порушенням умов кредитного договору щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами та комісій, 27 квітня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернуло стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Судом встановлено, що за банком було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватися із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК УРСР.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) зазначила, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

У цій постанові, зокрема зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню зазначені норми права. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними.

За правилом частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК УРСР).

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», було обізнано про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 . Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника квартири АДРЕСА_1 обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування зазначеною квартирою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Аналогічні висновки щодо застосування правових висновків, викладених у наведених постановах Великої Палати, висловлені Верховним Судом у постанові від 15 березня 2021 року у справі № 639/7410/18 (провадження № 61-14505св20) із подібними правовідносинами.

Також звертаючись до суду з позовом позивач просив усунути перешкоди у здійсненні права користування квартирою, шляхом надання постійного безперешкодного доступу до цього майна.

Правовою підставою позовних вимог є положення статті 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідношення і його наявність в момент подання та розгляду позову.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина друга статті 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку стосовно того, що позов в частині вимог про усунення перешкод в користуванні майном шляхом надання позивачу постійного безперешкодного доступу до майна не може бути задоволений, з підстав невірно обраного позивачем способу захисту порушеного права й неможливістю його виконати в редакції заявлених вимог в порядку виконання судового рішення.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року у справі № 639/7410/18 (провадження № 61-14505св20).

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК УРСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням.

Доводи заявника про неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 759/12425/18 (провадження № 61-1621св20); від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц (провадження № 61-17888св19); від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 (провадження № 61-19252св19); від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц (провадження № 61-12738св19); від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19 (провадження № 61-11931св20); від 23 червня 2021 року у справі № 279/2993/19 (провадження № 61-6415св20) не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у цих справах є відмінними від обставин у справі, яка переглядається. Крім цього, предметом позову, у наведених заявником постановах Верховного Суду, є виселення, а у цій справі предметом позову є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою).

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 18 березня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , про усунення перешкод у здійсненні права користування майном та про визнання особи такою, що втратила право користування відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький