справа № 381/2798/20
головуючий у суді І інстанції Соловей Г.В.
провадження № 22-ц/824/9310/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати

з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на навчання повнолітньої дитини у розмірі 2 800 грн щомісячно.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину, оскільки у відповідача відсутній заробіток, який дозволив би утримувати одночасно себе та сплачувати аліменти на повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Також, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними, допустимими та достовірними доказами те, що спільний з відповідачем повнолітній син навчається у вищому навчальному закладі, а відповідач має джерело доходу, що надавало б йому можливість сплачувати такі аліменти.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судове рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на таке.

Ненадання доказів до суду першої інстанції на підтвердження зарахування повнолітнього сина сторін у справі до навчального закладу та його навчання у ньому, сплати за навчання повнолітнього сина, було викликано карантинними обмеженнями та сімейними обставинами, неможливістю відвідати навчальний заклад та отримати підписаний примірник договору про навчання, а також відсутністю можливості покинути робоче місце та відвідати навчальний заклад через встановлений графік роботи.

На думку апелянта, в оскаржуваному рішенні не спростовано факт навчання сина у вищому навчальному закладі, а умови договору про навчання у закладі вищої освіти визначають дату початку навчання та його тривалість. Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення також не враховано, що відповідач має велику заборгованість з аліментів.

Відповідач, ОСОБА_2 , надіслав письмові пояснення, де заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає оскаржуване судове рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін.

Третя особа ОСОБА_3 , у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Відсутність відзиву третьої особи на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до протоколу автоматизованої зміни складу колегії суддів від 06 жовтня 2021 року у зв`язку з припиненням повноваженьсудді Сержанюка А.С. визначено склад колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Мостової Г.І., суддів Сушко Л.П., Суханової Є.М.

Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та пояснень відповідача на неї, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 28 серпня 2015 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьками дитини зазначені у свідоцтві: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2013 року ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 .

Розпорядженням Фастівської РДА Київської області №55-од від 09 лютого 2015 року змінено прізвище малолітньому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 .

Як вбачається з довідки №899-02 та № 3 від 15 лютого 2021 року, позивач працює помічником генерального директора ТОВ «ХОРОС» з 11 квітня 2019 року по теперішній час, її сукупний дохід за період з 01 липня 2020 року по 31 січня 2021 року склав 97 160 грн 76 коп.

Позивач проживає без реєстрації в АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками від 15 лютого 2021 року №145 та №146. Власником будинку являється ОСОБА_7 . Разом з матір`ю ОСОБА_1 проживають діти: син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_8 , які знаходяться на утриманні матері, ОСОБА_1 .

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 1057-12 від 25 лютого 2021 року, станом на 12 вересня 2020 року позивач має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 102 360 грн 32 коп.

Відповідно до гарантій, визначених у частинах 8-9 статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до положень абзацу 2 частини 2 статті 18 СК України, суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є, зокрема, примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку.

Статтею 141 СК України закріплено гарантії, відповідно до яких, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

При цьому, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

Згідно з статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

За приписами статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син, продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно з роз`яснень, наведених в п. 17, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів від 15 травня 2006 року №3, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Звертаючись з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що їх з відповідачем повнолітній син, розпочав навчання у ТОВ «Академія адвокатури України», щорічна плата за навчання складає 28 000 грн., витрати на навчання на час звернення з позовом сплачуються лише позивачем, відповідач не приймає участі у цих витратах та має заборгованість зі сплати аліментів, повнолітній син не працює, оскільки навчається і знаходиться на утриманні матері - позивача у справі.

На підтвердження позовних вимог до суду першої інстанції позивачем надано копію договору про навчання у закладі вищої освіти №71са від 31 серпня 2020 року, укладеного ТОВ «Академія адвокатури України» з ОСОБА_3 (вступник) та ОСОБА_1 (представник).

Як вбачається з вказаного вище договору, він був підписаний ректором Академії адвокатури України ОСОБА_13, її підпис скріплений печаткою товариства (а.с. 12).

Разом з тим, на момент подання до суду першої інстанції разом із позовною заявою, а саме на 28 жовтня 2020 року, договір про навчання у закладі вищої освіти від 31 серпня 2020 року не був підписаний повнолітнім сином (третя особа у справі) як вступником та позивачем у справі, як представником вступника.

Будь яких клопотань про залучення підписаного примірника, або неможливість самостійного подання (отримання) доказів, що підтверджували б укладення зазначеного договору, зарахування повнолітнього сина на навчання, позивачем до суду першої інстанції не заявлялось.

Також, позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції не було надано будь яких доказів здійснення оплати за освітні послуги згідно з умовами зазначеного вище договору, будь які клопотання щодо перешкод у наданні суду таких доказів позивачем заявлено не було.

Докази того, що ОСОБА_3 зарахований студентом денної форми навчання Академії Адвокатури України, розпочав навчання, початкова та кінцева дата такого навчання, позивачем до матеріалів справи також не надані, а з наданих позивачем документів не можливо встановити як факт навчання так і період навчання.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт укладення договору про навчання повнолітнього сина, зарахування його на навчання до ТОВ «Академія адвокатури України» та здійснення оплати за навчання.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу - ОСОБА_2 , сформованих 25 січня 2021 року, останній звітній рік у якому ОСОБА_2 отримував дохід - 2019, сума всього за рік складає 5 934 грн 77 коп.

Згідно з виписки №19599 із медичної картки амбулаторного

(стаціонарного) хворого ОСОБА_2 , останній переніс операцію 10 жовтня 2019 року.

Відповідно до довідки № 58 від 22 січня 2021 року, Фастівська міськрайонна філія Київського обласного центру зайнятості повідомляє, що ОСОБА_2 на обліку не перебуває. Допомогу по безробіттю не отримував.

Згідно з довідкою Борівського старостинського округу від 19 грудня 2020 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але не є власником цього будинку. Власником є ОСОБА_9 .

Згідно з довідки про склад сім`ї № 281 від 12 квітня 2021 року, виданої ОСОБА_2 , до складу сім`ї зареєстрованих входять: ОСОБА_2 - чоловік, ОСОБА_10 - дружина, ОСОБА_11 , 2004 року народження - син, ОСОБА_12 - син.

Відповідно до довідки № 02-21/19 від 03 лютого 2021 року, виданої директором Мотовилівськослобідської гімназії, дружина позивача - ОСОБА_10 працює вчителем початкових класів.

Отже, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що відповідач не працює, не отримує доходу, має на утриманні двох неповнолітніх дітей з якими проживає, має незадовільний стан здоров`я.

Звертаючись з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що відповідач має неофіційний дохід.

Разом з тим, жодних доказів щодо наявності у відповідача неофіційних джерел доходу, позивачем не надано.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами: укладення договору про навчання повнолітнього сина, зарахування його на навчання, оплату за навчання, потребу у зв`язку з цим у матеріальній допомозі та наявність у відповідача можливості надавати таку допомогу, - законним та таким, що ґрунтується на встановлених у справі обставинах та наданих суду сторонами доказах.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія апеляційного суду враховує, що основними принципами цивільного судочинства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін. При цьому суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (стаття 2 ЦПК України).

Отже, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Як вбачається із апеляційної скарги та доданих до неї документів, на підтвердження наявності підстав для стягнення аліментів з відповідача, до суду апеляційної інстанції апелянтом було подано:

підписаний усіма сторонами примірник договору № 71са від 31 серпня 2020 року, укладеного між ТОВ «Академія адвокатури України» та ОСОБА_3 як вступником та ОСОБА_1 як представником вступника;

довідку ТОВ «Академія адвокатури України» № 21/24 від 20 травня 2021 року, у якій зазначено, що ОСОБА_3 є студентом спеціальності «Право» ступеня «Бакалавр» 1 курсу денної форми навчання і закінчує навчання 30 червня 2024 року. Стипендії в Академії не отримує;

документи про оплату освітніх послуг на користь ТОВ «Академія адвокатури України за договором № 71са від 31 серпня 2020 року (меморіальні ордери, квитанції) за період з 31 серпня 2020 року по 20 травня 2021 року.

Неможливість подання зазначених вище доказів до суду першої інстанції, апелянт обґрунтовує карантинними обмеженнями та сімейними обставинами, зокрема, неможливістю відвідати навчальний заклад та отримати підписаний примірник договору про навчання, та відсутністю можливості покинути робоче місце та відвідати навчальний заклад через встановлений графік роботи.

Відповідно до частини 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом апеляційної інстанції доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на позивача.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 308/4214/18.

У пункті 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення змісту пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19).

Колегія апеляційного суду частково погоджується з доводами апелянта щодо впливу карантинних обмежень, вжитих Україною задля запобігання поширенню короновірусної хвороби на реалізацію громадянами своїх прав, які були піддані певним обмеженням.

Однак, як вбачається з примірника договору, поданого позивачем разом з позовом, він не підписаний саме з боку позивача та її повнолітнього сина (а.с. 12).

В чому полягала неможливість підписання договору позивачем та її повнолітнім сином в умовах карантинних обмежень та неможливість подачі до суду, позивач не обґрунтовує.

Колегія апеляційного суду вважає, що вжиття карантинних заходів жодним чином не перешкоджало праву позивача (представника вступника за договором) або її повнолітньому синові (вступнику за договором) підписати договір з ТОВ «Академія адвокатури України».

Також, як вбачається з доданих до апеляційної скарги документів про оплату позивачем освітніх послуг за договором, останні стосуються періоду з серпня 2020 року по травень 2021 року.

Відтак, на момент звернення до суду з позовом, 28 жовтня 2020 року, та у процесі розгляду справи у суді першої інстанції, вказані документи вже існували та були у позивача, їх подання до суду залежало цілком від процесуальної поведінки самого позивача.

Відповідно, зазначене стосується і доданої до апеляційної скарги довідки ТОВ «Академія адвокатури України» про зарахування та період навчання повнолітнього сина, оскільки у разі обґрунтування неможливості отримання та подання вказаної довідки самостійно до суду першої інстанції, позивач не була позбавлена права заявити відповідне клопотання про витребування відповідного доказу.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості подання до суду першої інстанції зазначених вище документів через сімейні обставини відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані з аналогічних підстав.

Враховуючи наведені обставини, позивачем не доведено в суді апеляційної інстанції неможливість подання нею доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Судом апеляційної інстанції також не встановлено обставин, які б свідчили про існування виняткових обставин неподання позивачем відповідних доказів до суду першої інстанції або наявність будь яких перешкод в реалізації нею вказаного права.

Отже, з врахуванням вимог статті 367 ЦПК України зазначені вище документи, а саме: підписаний усіма сторонами примірник договору № 71са від 31 серпня 2020 року; довідка ТОВ «Академія адвокатури України» № 21/24 від 20 травня 2021 року; документи про оплату освітніх послуг на користь ТОВ «Академія адвокатури України за договором, - не можуть бути прийняті у якості доказів судом апеляційної інстанції та залишаються без розгляду.

При цьому наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів відповідно до судових рішень, була встановлена судом першої інстанції, проте в межах розгляду цього спору, вказана обставина не є підставою, з якою закон пов`язує покладення на одного з батьків обов`язку сплати аліментів на повнолітнього сина у зв`язку з продовженням їх навчання.

З огляду на викладене, доводи апелянта щодо неврахування наявності вказаної заборгованості у відповідача перед позивачем при ухваленні оскаржуваного судового рішення, колегією суддів відхиляються як необґрунтовані.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються колегією суддів у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування або зміни у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку крім випадків, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Л.П. Сушко

Є.М. Суханова