ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/76/21Головуючий у 1-й інстанції Чорна В.Г.
Провадження № 22-ц/817/864/21 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 01 червня 2021 року (ухвалене суддею Чорною В.Г., повний текст якого складено 11 червня 2021 року) у цивільній справі № 599/76/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про судове тлумачення договору купівлі - продажу житлового будинку та гаражу, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2021 року ОСОБА_3 звернувся в суд з вказаним позовом

Вимоги обґрунтовує тим, що 15 жовтня 1993 року між ним та відповідачкою ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.

На початку жовтня 2012 року його батько ОСОБА_4 , домовився з ним про укладення договору дарування будинковолодіння з гаражем, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Оформлення договору доручили відповідачці ОСОБА_1 , яка його оформила через рішення Зборівського районного суду. За результатами прийнятого судового рішення вона зареєструвала за ним право власності на будинковолодіння з гаражем, що розташовані в АДРЕСА_1 і надала витяг з Державного реєстру про зареєстроване його право власності на будинковолодіння з гаражем. Результати оформлення договору та документів, на той час його влаштовували.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 12 листопада 2020 року шлюб між ним та ОСОБА_1 офіційно розірвано і відповідачка звернулася до нього з позовом про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частину будинковолодіння. 21 жовтня 2020 року він дізнався, що 12 листопада 2012 року рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області у справі № 1907/2167/2012 визнано не як договір дарування, а чомусь як договір купівлі - продажу житлового будинку та гаражу по АДРЕСА_1 , укладений між ним та батьком ОСОБА_4 , що не відповідає дійсності та реальній волі та волевиявленню обох сторін.

На підставі наведеного просив судовим рішенням тлумачити зміст договору купівлі-продажу зокрема:

-яка конкретно грошова сума та її номінальний розмір була визначена цим договором за передачу йому будинковолодіння з гаражем;

- які були істотні умови цього договору, як реального чи як консенсуального;

-яка конкретна сума коштів та її розмір у договорі за придбання будинковолодіння з гаражем була на цей момент спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

- яка реальна воля та волевиявлення були у сторін в договорі;

-чи дійсно та фактично згідно даного договору придбане ним будинковолодіння з гаражем є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Також просив визнати договір купівлі - продажу будинковолодіння з гаражем, що розташовані в АДРЕСА_1 удаваним, оскільки даний договір де факто є договір дарування, а тому його необхідно визнати і де-юре договором дарування .

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 01 червня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 .

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу у якій посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задоволити його позовні вимоги.

Вказує, що судом першої інстанції не встановлено правомірність реального договору дарування. Суд не звернув увагу на те, що наявний удаваний договір купівлі-продажу для приховання іншого договору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Варода П.Б. доводи апеляційної скарги заперечив і вказав, що відсутні правові підстави для тлумачення спірного правочину, оскільки такий не містить незрозумілих слів, понять термінів, які б не давали змоги з`ясувати дійсні наміри сторін при підписанні договору.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Варода П.Б. апеляційну скаргу заперечив і навів доводи аналогічні викладеним у відзиві на скаргу.

Додатково пояснив, що позов заявлено до неналежного відповідача, оскільки договір купівлі продажу було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який помер, тому належним відповідачем повинні бути його спадкоємці, зокрема дружина покійного, яка була допитана в суді першої інстанції в якості свідка та пояснювала, що спірний будинок будували разом син ОСОБА_5 та невістка ОСОБА_1 ..

Від представника ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та його представника.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 12 листопада 2012 року у справі №1907/2167/2012, що набрало законної сили, визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку та гаражу, що в АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Даним рішенням встановлено, що в жовтні 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та гаражу, що в АДРЕСА_1 . За придбане майно позивач сплатив визначену договором суму коштів і воно йому передано. Приймаючи до уваги, що умови договору виконано, але відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд вважав, що такий договір слід визнати дійсним і визнав за ОСОБА_3 право власності на придбане майно.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі- продажу житлового будинку та гаражу, що в АДРЕСА_1 , не містить незрозумілих слів, понять термінів, які б не давали змоги з`ясувати дійсні наміри сторін при підписанні договору.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі № 126/3476/16-ц (провадження № 61-24371св18) зроблено висновок по застосуванню статті 213 ЦК України та вказано, що «тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів змісту».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 12 листопада 2012 року визнано договір купівлі-продажу житлового будинку та гаражу, що в АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок та гараж, що в АДРЕСА_1 .

Зі змісту рішення слідує те, що позивач ОСОБА_3 подав заяву, згідно якої просить слухати справу в його відсутності, позов підтримує повністю, а відповідач ОСОБА_4 позов визнав, про що подав відповідну заяву.

В матеріалах справи знаходиться розписка ОСОБА_4 про те, що він отримав від ОСОБА_3 кошти за продаж житлового будинку та гаражу (а.с. 52).

Таким чином волевиявлення сторін правочину на момент розгляду справи відповідало умовам договору купівлі-продажу та було спрямовано на настання наслідків відповідно до умов договору.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який становить права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину.

Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов. Саме тому при тлумаченні правочину слід брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а також загальноприйнятне у відповідній сфері значення термінів, вжитих у правочині.

Необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до статті 213 ЦК України є незрозумілі слова, поняття терміни, які не дають змоги з`ясувати дійсні наміри сторін при підписанні договору.

В той же час рішенням суду зафіксовані умови договору купівлі-продажу укладеного між сторонами, їх викладено зрозуміло та послідовно.

Такі умови визнавалися сторонами та були спрямовані на настання наслідків визначених договором.

Вищевказане рішення суду набрало законної сили та було виконане. ОСОБА_3 зареєстрував за собою вказане в договорі купівлі продажу нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір не відповідав волевиявленю ОСОБА_4 спростовуються вищевказаним рішенням суду.

Сам по собі факт наявності спору між позивачем і відповідачем щодо поділу спільного майна подружжя не може бути підставою для судового тлумачення правочину.

Крім того, звертаючись з позовними вимогами про тлумачення змісту, позивач фактично порушив питання щодо визнання правочину укладеного між сторонами удаваним, що в свою чергу не може бути предметом позову про судове тлумачення договору купівлі - продажу.

Таким чином позивачем не наведено обставин та не подано доказів про необхідність судового тлумачення договору купівлі продажу з тих чи інших підстав.

Враховуючи вказане суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для судового тлумачення правочину.

Згідно ч.2 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Таким чином учасниками справи щодо тлумачення змісту правочину є сторони правочину.

Як встановлено судом і не спростовується сторонами ОСОБА_4 помер, а тому стороною справи щодо тлумачення правочину та визнання правочину удаваним є його спадкоємці (зокрема дружина померлого), однак жодним чином не ОСОБА_1 , яка не була стороною правочину та не входить до кола спадкоємців.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки ОСОБА_1 не була стороною правочину, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аргументи апеляційної скарги спростовуються встановленими фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного рішення не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданих судом щодо наявності правових підстав для тлумачення договору та визнання оспорюваного правочину удаваним, які, на думку заявника, встановлені судом неповно і неправильно.

Враховуючи вказане колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 3000 грн. судових витрат за надання правничої допомоги.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 01 червня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (прож.: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 (прож.: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 3000 грн. судових витрат за надання правничої допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2021 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Хома М.В.

Гірський Б.О.