КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/2444/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Савченка С.І.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області в складі судді Бондаренко О.В., ухвалене в м. Біла Церква 09 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В березні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 стягнуто з відповідача ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_5 борг за договором позики: на користь ОСОБА_3 - в сумі 522340 грн., на користь ОСОБА_4 - в сумі 254800 грн. та судові витрати. 21 травня 2018 року судом видано виконавчі листи на виконання цього рішення, які знаходяться на примусовому виконанні у Білоцерківському міському відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та відкриті виконавчі провадження.

28 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор ОСОБА_4 передала йому належне їй згідно рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року право вимоги до ОСОБА_1 в розмірі 254800 грн. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2020 року замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні.

Станом на сьогоднішній день рішення суду про стягнення заборгованості ОСОБА_1 не виконано, а тому з нього додатково підлягають стягненню відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3 % річних.

На підставі вищевикладеного просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 3 % річних в сумі 83931,12 грн. та інфляційні втрати 215048,96 грн. за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року у справі № 357/10181/16-ц, покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2021 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3 % річних у розмірі 44987,56 грн. та інфляційні втрати у розмірі 86823,13 грн., всього 131810,69 грн., стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 400,31 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

В апеляційній скарзі викладав обставини справи, зазначені в позові, наголошуючи на тому, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року в справі № 357/10181/16-ц встановлено, що ОСОБА_1 як спадкоємець п`ятої черги прийняв спадщину після смерті свого померлого діда ОСОБА_5 , станом на момент подачі позову та на момент прийняття оскаржуваного рішення не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, не зареєстрував право власності на грошові кошти, на будь-який об`єкт рухомого та нерухомого майна, успадкованого після смерті ОСОБА_5 та за рахунок якого ОСОБА_1 як спадкоємець міг би та був зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора спадкодавця ОСОБА_5 ОСОБА_3 . Законодавцем чітко визначено нормою ст. 1282 ЦК України про можливість задоволення вимоги кредитора лише в межах вартості майна, одержаного у спадщину, а у разі неможливості суд за позовом кредитора може звернути стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям в натурі.

Наводив зміст ст. 509, 526, 610, 1049, 1048, 1281, 1282 ЦК України.

Посилався на п. 32 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зазначав, що нарахування відсотків та інфляційних втрат за договорами позики є помилковими, оскільки нарахування будь-яких виплат (відсотків, неустойки, інфляційних втрат) після смерті ОСОБА_5 не пов`язані з особою позичальника і не підлягають до сплати, а відтак не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати грошових коштів, розмір яких визначений рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року, тому у ОСОБА_3 з дня набрання рішенням законної сили виникло право на застосування наслідків такого порушення, зокрема у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року у справі № 357/10181/16-ц за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 01 квітня 2015 року в сумі 522340 грн., стягнуто з ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 18 вересня 2014 року в сумі 254800 грн. та судові витрати по справі в сумі 2548 грн., всього 257348 грн. (а. с. 5 - 9). Визначаючи розмір заборгованості, суд вказав, що нарахування відсотків за договором позики та здійснення розрахунку боргу на день звернення позивачів до суду з даним позовом є помилковим, оскільки нарахування будь-яких виплат після 14 квітня 2016 року, тобто після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , не пов`язані з особою позичальника і не підлягають до сплати спадкоємцем ОСОБА_1 .

На а. с. 10 знаходиться роздрукований результат пошуку виконавчих проваджень в Автоматизованій системі виконавчих проваджень від 26 лютого 2021 року, із якого вбачається, що виконавче провадження ВП № 56454352, відкрите 24 травня 2018 року, в якому боржником є ОСОБА_1 , а стягувачем ОСОБА_3 , знаходиться в стані «відкрито». На а. с. 11 - 14 знаходиться інформація про виконавче провадження ВП № 56454352 та проведені дії по ньому, а також зазначено про заміну стягувача виконавчого провадження згідно ухвали суду № 357/1081/16-ц від 18 грудня 2020 року.

На а. с. 17 - 18 знаходиться копія договору б/н від 28 жовтня 2020 року про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор передає новому кредитору належне йому право вимоги згідно з рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року у справі № 357/10181/16-ц, за яким з ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто борг за договором позики від 18 вересня 2014 року в сумі 254800 грн., а новий кредитор приймає право вимоги, що належне первісному кредитору за судовим рішенням. Первісний кредитор відступає на користь нового кредитора своє право вимоги у розмірі 254800 грн., що виникло на підставі судового рішення, між первісним кредитором та боржником, та не сплачено боржником на виконання своїх зобов`язань за судовим рішенням.

На а. с. 20 - 21 знаходиться знеособлена копія ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2020 року у справі № 357/10181/16-ц, адреса в Єдиному держаному реєстрі судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/Review/93635232, якою замінено сторону стягувача ОСОБА_4 на її правонаступника ОСОБА_3 у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року у цивільній справі № 357/10181/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_4 боргу за договором позики від 18 вересня 2014 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

У рішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року встановлено наявність грошових зобов`язань спадкоємця ОСОБА_1 за договорами позики, укладеними його дідом ОСОБА_5 , визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню.

Встановивши, що ОСОБА_1 прострочено грошове зобов`язання по стягненню заборгованості, присудженої рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов вірного висновку про виникнення у позивача права на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, в яких відповідач, посилаючись на положення ст. 1282 ЦК України, зазначає про неможливість нарахування відсотків та інфляційних втрат після смерті ОСОБА_5 , з огляду на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України в даному випадку є особливою мірою відповідальності самого ОСОБА_1 , яка нарахована на розмір успадкованого ним після смерті ОСОБА_5 зобов`язання - заборгованість за договорами позики, стягнуту з відповідача судовим рішенням, яке не виконується ним належним чином.

Враховуючи наведене, ст. 1282 ЦК України та п. 32 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», на які посилався відповідач в апеляційній скарзі, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, відтак доводи апеляційної скарги в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом.

При цьому судом першої інстанції правильно встановлено, що право позивача на стягнення таких сум виникло з моменту набрання судовим рішенням законної сили, тобто з 08 травня 2018 року по 24 лютого 2021 року, та застосовано інформацію про індекси інфляції, розміщену на офіційному сайті Держстандарту з травня 2018 року по лютий 2021 року включно.

Заперечень щодо правильності розрахунку інфляційних втрат та 3% річних апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, не зареєстрував право власності на грошові кошти, на будь-який об`єкт рухомого та нерухомого майна, успадкованого після смерті ОСОБА_5 та за рахунок якого ОСОБА_1 як спадкоємець міг би та був зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора спадкодавця ОСОБА_5 ОСОБА_3 , висновків суду першої інстанції не спростовують, враховуючи наступне.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно (право володіння, користування).

Таким чином, відсутність у відповідача свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 не позбавляє права звернення до суду кредиторів померлого з майновими вимогами до ОСОБА_6 , з огляду на прийняття ним спадщини.

При вирішенні даного спору апеляційним судом враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 серпня 2021 року в справі № 344/13996/15-ц (провадження № 61-20994св19), в якій Верховний Суд погодився з висновками судів, а саме, встановивши наявність грошового зобов`язання ОСОБА_7 перед ОСОБА_8 , який в установлений законом строк пред`явив вимогу до його спадкоємців, які належним чином не виконали грошове зобов`язання перед позивачем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин частини другої статті 625 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, незгоди з судовим рішенням і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Савченко С.І.