Справа № 303/7548/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 вересня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Кекерчень М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 лютого 2021 року (у складі судді Гутій О.В.) за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромінвест-Мукачево» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у грудні 2020 р.

Просив:

-скасувати наказ директора ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» № 429-к від 06.10.2020 р. про звільнення;

-поновити на посаді аналітика ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево»;

-стягнути з ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу без відрахування податків і платежів за період із 06.10.2020 р. по дату винесення рішення суду;

На обґрунтування позовних вимог указав, що 15.07.2020 р. позивача було прийнято на посаду «аналітика». Термін дії трудового договору до 15.10.2020 р.

08.10.2020 р. позивача було прийнято на строкову військову службу та зараховано в команду № 5623, що підтверджується копією повістки.

Однак, наказом № 429-к від 06.10.2020 р. позивача було звільнено з роботи на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України в зв`язку із закінченням строку трудового договору. При цьому, позивач не був ознайомленийіз наказом про звільнення, а копію цього наказуотримав лише 03.12.2020 р. за результатами розгляду адвокатського запиту.

Позивач доводить, що його звільнено із 06.10.2020 р. без законної підстави на основі підробленого трудового договору, зміст якого було скориговано посадовими особами відповідача після отримання ними повідомлення позивача про вступ на військову службу.

На момент винесення оскаржуваного наказу діяла норма закону про зберігання місця роботи, посади та середнього заробітку за працівниками, призваними на військову службу в особливий період.

Відповідачем не дотримано гарантій особи, призваної на військову службу, а п.2 ст.36 КЗпП України не може слугувати підставою позбавлення позивача гарантованого державою права на збереження робочого місця і середньомісячного заробітку.

За таких обставин позивач вважає, що наказ про його звільнення є незаконним і підлягає скасуванню.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 17 лютого 2021 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користьТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» 5000 грн. у відшкодування витрат понесених на професійну правничу допомогу.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені та доречні доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-у силу вимог ст. 233 КЗпП України строк оскарження наказу про звільнення позивачем не пропущено;

-в оригіналі трудового договору від 15.07.2020 р. між сторонами було погоджено інший період його дії, який на дату звільнення ще не настав, що свідчить про незаконність оскаржуваного наказу;

-оскаржуваний наказ винесено без урахування змісту положень ст. 3 Закону України «Про відпустку»;

-вимоги про стягнення витрат на правову допомогу не доведені належними та допустимим доказами.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево`просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Узагальнені доводи заперечення зводяться до законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції і безпідставності доводів апеляційної скарги.

Також відповідач просить стягнути з позивача на свою користь суму в розмірі 20 000 грн. у відшкодування судових витрат, які відповідач поніс за надання професійної правничої допомоги в Закарпатському апеляційному суді.

Суд першої інстанції дійшов наступних висновків:

-позивач усупереч вимогам ст.ст. 12,13,81 ЦПК України не надав суду доказів, що трудовий договір був укладений до 15.10.2020 р., а тому звільнення позивача на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України є законним;

-позивач дізнався про існування наказу про звільнення 15.10.2020 р., що також підтверджується заявою від 20.10.2020 р., у якій позивач звертався про підтвердження або спростування свого звільнення з роботи, але з вимогою про скасування наказу про звільнення позивач звернувся 08.12.2020 р., тобто з пропуском строкузвернення до суду;

-із урахуванням вимог чинного законодавства суд вирішив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу, при цьому, відповідно до положень ч. 5 ст. 136 ЦПК України, зменшивши їх суму до 5000 грн., так як у спірних правовідносинах не вбачається співмірності розміру судових витрат на правничу допомогу, заявлених стороною, із складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), а також обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, виключивши з його резолютивної частини посилання на таку правову підставу для відмови від позову як закінчення строку звернення до суду.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків і про безпідставність позовних вимог і про пропуск позивачем строків для звернення до суду за захистом свого права. Однак, колегія суддів не може повністю погодитися із такими висновками.

Під час з`ясування усіх обставин справи суд спочатку вирішує питання, чи вчасно позивач звернувся до суду за захистом свого права.

Якщо суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, однак позивачем пропущено строки звернення до суду з позовом, то суд відмовляє у задоволенні позовних вимог саме з підстав пропуску строків позовної давності.

Якщо суд встановлює, що позивачем пропущено строки для звернення до суду з позовом, однак позовні вимоги є безпідставними, то відмовляє у задоволенні позовних вимог саме за безпідставністю.

Є неправильним відмовляти в задоволенні позовних вимог із обох підстав. У нашому випадку судом встановлено, що позовні вимоги є безпідставними, а тому відмовляти в позові необхідно саме з таких мотивів.

При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до наказу № 429-К від 06.10.2020 р. ОСОБА_1 звільнено з роботи аналітика підприємства ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» з 06 жовтня 2020 р. згідно з п.2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору з виплатою йому компенсації за невикористану відпустку 6 календарних днів за відроблений період із 15.07.2020 р. по 06.10.2020 р. (а.с.6).

Згідно з довідкою, виданою «Укрпромінвест-Мукачево» від 30.11.2020 р., ОСОБА_1 працював в «Укрпромінвест-Мукачево» з 15.07.2020 р. по 06.10.2020 р. на посаді аналітика. ОСОБА_1 за період із 15.07.2020 р. по 06.10.2020 р. виплачено 46 320,95 грн. (а.с.10).

Відповідно до повістки, адресованої ОСОБА_1 , останній призваний на військову службу з 08.10.2020 р. (а.с.17).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим.

Підставами припинення трудового договору, зокрема, є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає окремої заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли особисто складав та підписував заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Із матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» та ОСОБА_1 15 липня 2020 р. було укладено трудовий договір із терміном його дії по 06 жовтня 2020 р. (а.с.8-9)

Відповідно 06.10.2020 р. було винесено наказ про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку трудового договору (а.с.6).

Одним із доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 є те, що в оригіналі трудового договору від 15.07.2020 р. між сторонами було погоджено інший період його дії, який на дату звільнення ще не настав, що свідчить про незаконність оскаржуваного наказу, проте цей довід є бездоказовим.

Так, позиція позивача як у позовні заяві, так і в апеляційній скарзі зводиться до того, що строк дії трудового договору було встановлено до 15.10.2020 р., а не до 06.10.2020 р., а 08.10.2020 р. позивача було призвано на строкову військову службу, відтак відповідачем не дотримано гарантій для працівників призваних на строку військову службу, передбачених ч.3 ст. 119 КЗпП України.

Позивачем жодними належними та допустимим доказами не доводиться власна позиція стосовно того, що строк дії трудового договору було встановлено до 15.10.2020 р., позивач говорить про те, що зміст останнього очевидно було скориговано посадовими особами відповідача, проте жодних доказів цього матеріали справи не містять.

Навпаки, наявні у справі докази підтверджують той факт, що відповідач попереджав позивача про те, що строк дії трудового договору, який був укладений із ним, закінчується 06 жовтня 2020 р. і що нового трудового договору з ним переукладено не буде (а.с.45,47).

У матеріалах справи міститься акт від 06 жовтня 2020 р. про відмову ОСОБА_1 підписати повідомлення про закінчення терміну дії трудового договору (а.с.48).

Також у матеріалах справи міститься акт від 06.10.2020 р. про відмову ОСОБА_1 підписати наказ про звільнення (а.с.49) та акт від 06 жовтня 2020 р. про відмову забрати трудову книжку у зв`язку зі звільненням (а.с.50).

08 жовтня 2020 р. було складено акт про відмову забрати трудову книжку повторно (а.с.51). 09.10.2020 р. ОСОБА_1 рекомендованим листом було надіслано повідомлення, щоб той з`явився на підприємство забрати трудову книжку (а.с.52,53,54).

Ураховуючи, що трудовий договір від 15 липня 2020 р. носить строковий характер, відповідно до якого трудовий договір укладено по 06 жовтня 2020 р., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відповідно до положень пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору, є таким, що відповідає вимогам закону.

Підстав, які виключають можливість звільнення ОСОБА_1 згідно з пунктом 2 статті 36 КЗпП України, не встановлено.

Так само на ОСОБА_1 не розповсюджуються гарантії, передбачені ч.3 ст. 119 КЗпП України, оскільки його було призвано на строкову військову службу 08.10.2020 р., строк дії трудового договору було встановлено по 06 жовтня 2020 р., відповідно і звільнений позивач був цього ж дня.

Стосовно невідповідності оскаржуваного наказу положенням ст. 3 Закону України «Про відпустку».

За приписами ст.3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Оскільки позивач відмовився ознайомлюватися із наказом про звільнення і не виявив бажання використати свою відпустку, то відповідач виплатив йому компенсацію за невикористану відпустку 6 календарних днів за відроблений період із 15.07.2020 р. по 06.10.2020 р., відтак у цьому випадку не можна говорити про порушення положень ст.3 Закону України «Про відпустки».

Довід апеляційної скарги про те, що вимоги про стягнення витрат на правову допомогу не доведені належними та допустимим доказами, не заслуговує на увагу із таких мотивів.

Із матеріалів справи вбачається, що адвокат відповідача на підтвердження наданих правничих послуг подав: свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю (а.с.56), ордер на надання правничої (правової) допомоги (а.с.57), розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу, в якому вказано дату надої послуги, характер правової допомоги (послуги), кількість витрачених годин, ставку за одну годину та вартість (а.с.58), платіжне доручення № 90 від 19 січня 2021 р., відповідно до якого відповідачем за послуги з надання правової допомоги було сплачено 20 000 грн. (а.с.59).

При цьому, суд першої інстанції із урахуванням положень ч.5 ст. 136 ЦПК України зменшив їх суму до 5000 грн., що повністю відповідає нормам процесуального права, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій частині немає.

28.04.2021 р. до Закарпатського апеляційного суду надійшов відзив від відповідача, в якому, зокрема, відповідач просив стягнути з позивача суму судових витрат, які поніс відповідач у розмірі 20 000 грн., а саме витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в Закарпатському апеляційному суду.

Із цього приводу колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.134 ЦПК України разом із першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12 листопада 2019 р. у справі №904/4494/18 було висловлено позицію, що з огляду на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач разом із першою заявою по суті спору не подав до суду попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, суд відмовляє у відшкодуванні таких судових витрат.

У нашому випадку вимога про стягнення із позивача на користь відповідача витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в Закарпатському апеляційному суді в розмірі 20 000 грн.не відповідає указаним вимогам.

Так, адвокатом відповідача, крім договору про надання правової допомоги від 23 квітня 2021 р. (а.с.119) і платіжного доручення № 824 від 23 квітня 2021 р. на суму 20 000 грн. (а.с.120), не надано інших письмових доказів, які є обов`язковими для вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

У контексті наведеного колегія суддів дійшла висновку, що вимога відповідача про стягнення із позивача на свою користь витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в Закарпатському апеляційному суді в розмірі 20 000 грн., не відповідає вимогам процесуального закону, відтак питання розподілу судових витрат у цій справі не вирішується.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції, виключивши з його мотивувальної частини посилання на таку правову підставу для відмови від позову як закінчення строку звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1, п.3, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 лютого 2021 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на таку правову підставу для відмови від позову як закінчення строку звернення до суду. 3.Решту рішення залишити без змін. 4.Відмовити товариству з обмеженою відповідальністю «Укрпромінвест-Мукачево» у стягненні із ОСОБА_1 витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в Закарпатському апеляційному суду в розмірі 20 000 грн. 5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 6.Повне судове рішення складено 04 жовтня 2021 р.

Судді: