Провадження № 22-ц/4808/1349/21
Головуючий у 1 інстанції Тринчук В. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю апелянта ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , та його представника адвоката Мізика С.І., відповідача ОСОБА_3 та його представника адвоката Паньківа В.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Тринчуком В.В. 05 липня 2021 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 12 липня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 подав позов до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що згідно договору дарування від 11 вересня 2015 року Жила Таїсія є власником будинку АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстрований він, його дружина ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_5 та відповідач (його батько та дідусь Таїсії) ОСОБА_3 .

У відповідача по справі у власності є декілька житлових приміщень, серед яких є квартира АДРЕСА_2 . Однак, не зважаючи на це, він проживає з ним та іншими членами сім`ї, мотивуючи це самотністю та підтриманням сімейних стосунків. Починаючи з 2015 року відповідач зловживає алкогольними напоями, влаштовує у будинку гучні застілля, перешкоджає спокійному проживанню та відпочинку його сім`ї, внаслідок чого позивач звертався до правоохоронних органів. Така поведінка унеможливила подальше спільне проживання з відповідачем. У грудні 2017 році він (позивач) разом з сім`єю переїхав на тимчасове проживання у належну відповідачеві квартиру з дозволу останнього.

За час проживання у будинку ОСОБА_3 не стежив за дотриманням порядку, щоденно користувався комунальними послугами, не сплачував за них, у зв`язку з чим створив заборгованість, що змусило позивача самостійно погашати вказану заборгованість.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківській області від 30.09.2020 року зобов`язано позивача та його сім`ю виселитись із квартири АДРЕСА_2 , що належить відповідачу. В ході розгляду даної справи встановлено, що між сторонами існують неприязні стосунки та неодноразово виникають конфлікти. Відповідач підтвердив своє фактичне проживання у будинку, який належить дочці позивача, а також факт несплати ним комунальних послуг, якими він користується під час проживання у будинку.

Вплив правоохоронних та судових органів на покращення відносин та усунення конфлікту відповідачем повністю ігнорується і не дає жодного результату.

У зв`язку із наведеними обставинами, просив суд позовні вимоги задовольнити, визнати відповідача таким, що втратив право на користування будинком АДРЕСА_1 та виселити його із вказаного будинку (а.с.1-6).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт вказує, що досліджені судом докази явно свідчать про наявність серйозного конфлікту між сім`єю позивача та відповідачем, що необхідно розцінювати саме як перешкоди у здійснення права користування майном, встановлені ст.391 ЦК України. Оскаржуване рішення прямо спонукає позивача на вселення у належну йому власність, що потягне за собою подальші психоемоційні стреси неповнолітньої власниці та її сім`ї, негативно вплине на стан здоров`я, а також може призвести до більш тяжких наслідків.

У судовому засіданні надані належні, допустимі та достатні докази негативного ставлення неповнолітньої власниці та її батьків до відповідача, викликаного поведінкою останнього, і серед них позивача, відсутність будь-яких духовних зв`язків між ними, відсутність спільного побуту та взаємних обов`язків. Тому в силу ст.3 Сімейного кодексу України, відповідач не може вважатись членом сім`ї власника.

Судом не досліджено квитанції про оплату позивачем комунальних послуг, отриманих відповідачем, за час проживання у будинку, не надано належної оцінки письмовим поясненням сусідів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , враховані судом по справі, що розглядалась за іншими правовідносинами.

Судом порушено положення ст.265 ЦК України, оскільки крім переліку доданих доказів, не надано жодного аналізу та мотивованої оцінки кожного наданого сторонами та дослідженого в судовому засіданні аргументу та доказу.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги (а.с.150-155)

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, зазначаючи, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга безпідставною.

Вказує, що 09.09.2004 року він разом із дружиною придбали за спільні сімейні кошти будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу ВВМ №056587, відповідно до якого власником вказаного будинку стала його дружина. Він разом із двома синами були у ньому зареєстровані. У 2013 році дружина подарувала даний житловий будинок позивачу, а 11.09.2015 року останній подарував вказаний будинок своїй дочці.

Вказує, що з моменту купівлі вказаного будинку і по цей час він проживає та зареєстрований у ньому, веде у ньому господарство, здійснює його догляд, а також сплачує всі необхідні комунальні послуги. Зазначає, що не створює жодних перешкод, а ні позивачу, а ні його сім`ї у користуванні будинком, всі вони мають вільний доступ даного будинку та належного у ньому майна і його території, а тому твердження позивача, що він створює йому перешкоди у користуванні, веде аморальний спосіб життя вважає безпідставними, необґрунтованими та не підтвердженими жодними доказами. Жодних процесуальних документів про притягнення його до відповідальності за начебто вчинене правопорушення позивачем суду не надано.

Що стосується психологічних характеристик психоемоційного стану дитини та сімейних характеристик ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , то вони зроблені Центром психологічної допомоги дітям однобічно, без його участі та без спілкування з психологами.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (а.с.168-174)

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , та його представника адвоката Мізика С.І., відповідача ОСОБА_3 та його представника адвоката Паньківа В.Я., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з положень ст.ст.64,150,156 ЖК України, ч.1ст.319,ч.1ст.321,383 ЦК України, дійшов висновку про недоведеність створення відповідачем перешкод позивачу у здійсненні права користування та розпорядження спірним будинком, зазначивши, що сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для втрати права на житло колишніми членами сім`ї власника цього нерухомого майна. Перехід права власності на будинок відбувався на підставі договорів дарування, що були укладені між членами сім`ї відповідача та позивача. За наведених обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

З такими висновками апеляційний суд не погоджується з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_9 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.8).

З 11 вересня 2015 року власником житлового будинку з господарськими спорудами на підставі договору дарування АДРЕСА_1 - дочка позивача, про свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності (а.с.9).

Відповідно до будинкової книги у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані з 20.04.2004 року ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 з 10.12.2008 року (а.с.10-14).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №231592179, сформованої 09.11.2020 року, за номером інформаційної довідки 231592179 відповідачу ОСОБА_3 , особа якого ідентифікована за реєстраційним номером облікової картки платника податків, на праві власності належить двохкімнатна квартира загальною площею 60,3 кв.м., господарське приміщення загальною площею 26 кв.м. (а.с.15,16).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №231592179, сформованої 09.11.2020 року ОСОБА_3 , особа якого ідентифікована за реєстраційним номером облікової картки платника податків, є власником господарського приміщення №ХІY за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 26 кв.м., двохкімнатної квартири загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 33,4 га за адресою АДРЕСА_2 бурових робіт; 1/6 частини будинку за адресою АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності, б/н 29.04.1999р., виданого виконкомом Гринцівської сільської ради; 1/3 частини будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину, реєстровий номер 512 ВСО №981637,16.03.2003, виданого державним нотаріусом Лебединської районної державної нотаріальної контори (а.с.87-89).

Відповідно до листа ГУНП в Івано-Франківській області законний представник позивача та його дружина (мати дитини) звертались до органів національної поліції з приводу неправомірних дій відповідача (а.с.20).

Згідно квитанцій від 16.09.2020 року, 23.09.2020 року, 20.10.2020 року про сплату комунальних послу, законний представник позивача (батько) ніс витрати по утриманню вказаного вище будинку (а.с. 21-27).

Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі № 344/9458/19 від 30 вересня 2019 року ОСОБА_12 , законного представника позивача (батька дитини) зобов`язано не чинити перешкоди у користуванні та виселитись із належної ОСОБА_3 (відповідачу) квартири АДРЕСА_2 (а.с.28-31).

Також зазначеним судовим рішенням встановлені обставини, що відповідач не здійснює систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1 , або використовує його не за призначенням та не порушує правил соціалістичного співжиття, що б робило неможливим для інших проживання з ним в одному будинку (а.с.30 абз.12).

Згідно комплексної характеристики психоемоційного стану дитини та сімейних відносин Жилі Таїсії та ОСОБА_13 рекомендована корекційна робота психотерапевта, спрямована на зниження рівня тривоги та переживань. Діагностика сімейних та емоційних відносин показала, що по відношенню до діда ОСОБА_5 відчуває сильні негативні та ворожі почуття, які є результатом його поведінки по відношенню до рідних. Таїсія найбільше боїться того, що дід буде знову приходити та погрожувати. Дівчинка стверджувала,що була свідком того, що дід бив матір. Дід володіє найбільшою владою в сім`ї. Виявлено у дитини страх по відношенню до діда та бажання забути його та час, проведений з ним. Діагностовано астенію, тривожність, замкнутість, напругу, страх по відношенню до діда. (а.с.33-37).

Відповідно до ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 19.08.2015 року надано дозвіл працівникам національної поліції здійснити обшук житлового та нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , що належало на праві власності ОСОБА_1 (а.с.63).

Згідно змісту письмових пояснень ОСОБА_6 та ОСОБА_7 сусіди не характеризують відповідача з негативної сторони, не помічали його у зловживанні алкогольними напоями.(а.с.64-65).

Також у матеріалах справи містяться письмові пояснення ОСОБА_14 , зі змісту яких видно, що відповідач приділяє належну увагу своїй онуці Таїсії та дбає про неї (а.с.117).

Відповідачем надано довідку АТ «Івано-Франківськгаз» від 27.07.2021 року станом на 27.07.2021 року за користування природним газом у квартирі АДРЕСА_2 по особовому рахунку № НОМЕР_2 на показник лічильника 7582 м3 борг абонента складає 13268,52 грн. За розподіл природного газу борг 675,43 грн. Також надано архів нарахувань за період травень 2018 року - червень 2021 року щодо вказаної квартири. (а.с.175-176).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людиниі основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно з вимогами пункту 2 частини 1 статті 3 ЦК України, однією із засад цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

У відповідності до частини 1 статті 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 381 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Виходячи з положень статей 16, 391 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Частиною 1 статті 391 ЖК України передбачені приписи, згідно з якими власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відтак, виселення колишнього власника або члена сім`ї колишнього власника із житла після зміни власника та втрату ними права користування жилим приміщенням переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домінантним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Згідно ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонті тощо.

Згідно ч.1 ст.242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Частина 2 статті 160 СК України, передбачає, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за згодою батьків та самої дитини.

Із матеріалів справи встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власницею будинку, зареєстрована у ньому.

ОСОБА_1 є батьком малолітньої ОСОБА_2 , тому за законом має повноваження діяти від її імені у якості законного представника в силу положень статті 59 ЦПК України.

Зі змісту позовної заяви встановлено, що ОСОБА_1 поданий позов в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , оскільки у тексті позовної заяви зазначено, що малолітня є власником, а він її - батьком, який захищає її право на житло.

Позивач діє від імені власника та відповідно до статей 391, 406 ЦК України має право вимагати захисту порушеного права шляхом виселення останнього із належного малолітній дитині на праві власності будинку без надання іншого житлового приміщення.

Не має значення та обставина, що у позовній заяві позивачем зазначено лише ОСОБА_1 і не вказано, що він діє в інтересах малолітньої дочки, оскільки ця обставина є формальною, а із тексту позовної заяви очевидно, що він є законним представником малолітньої і діє від її імені і ці обставини інакшого тлумачення не мають.

Судом встановлено, що відповідач має у власності інше нерухоме майно, в якому має можливість проживати, тобто буде забезпечений житлом у разі його виселення.

Доводи відповідача про те, що будинок, у якому він проживає є спільною сумісною власністю його та дружини, яка подарувала його їх синові ОСОБА_1 , а той своїй малолітній дочці ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки договір дарування відповідачем не оспорений, не визнаний недійсним, що виключає його право власності на це житлове приміщення.

Також не мають значення і доводи відповідача про те, що малолітня ОСОБА_2 проживала з ним однією сім`єю з народження і він є членом її сім`ї, оскільки із матеріалів справи встановлено, що малолітня проживає разом із батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , окремо від відповідача і не у спірному будинку.

Таким чином, враховуючи, що відповідач зареєстрований у спірному житловому будинку за згодою його колишнього власника, як член її сім`ї, право власності якої припинено та новим власником житлового будинку стала малолітня ОСОБА_1 , в інтересах якої він виступає, і відповідач не є членом сім`ї нового власника, між сторонами не укладено договору найму житла, а навпаки, існують конфліктні відносини, що унеможливлють подальше спільне проживання, беручи до уваги, що з втратою права власності на будинок попереднім власником відповідач втратив право користування будинком, оскільки право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для виселення відповідача із спірного будинку без надання іншого житлового приміщення.

Також суд зазначає, що виселення відповідача із спірного житлового будинку, враховуючи обставини цієї справи є пропорційним заходом, спрямованим на захист права власності позивача та не буде порушувати баланс прав сторін (з однієї сторони - права на майно та житло позивача (малолітньої дитини), з іншої сторони - права на житло відповідача, який має у власності власне житло). Отже, подальша зміна власника житла може змінити права колишнього члена сім`ї попереднього власника лише крізь призму дотримання принципу пропорційності способу втручання законній меті і такий принцип буде дотриманий у разі задоволення позову в частині виселення відповідача.

При цьому, відповідно до норм статей 383, 391 ЦК України визнання особи такою, що втратила право користування житлом, не є окремою вимогою та у зв`язку з припиненням права власності колишнього власника і розглядатися окремо не може, оскільки разом з припиненням права власності колишнього власника автоматично втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Крім того, вимоги про втрату права на користування житлом і виселення є взаємовиключними.

У відповідності до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, у тому числі, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

У відповідності до ч. 4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати у доповненні або в зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про скасування рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 липня 2021 року та ухвалення нового рішення, яким позов ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення слід задовольнити частково. Виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні позову в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 липня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення .

У задоволенні позову в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В.Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2021 року.