Номер провадження: 22-ц/813/7456/21
Головуючий у першій інстанції Леонов О. С.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року, постановленого під головуванням судді Леонова С.О., повний текст рішення складений 18 лютого 2021 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди заподіяної незаконним рішенням посадової особи органу державної влади, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди заподіяної незаконним рішенням посадової особи органу державної влади у розмірі 15000, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 16.05.2018 року капітаном поліції Фроловим С.С. 2-го батальйону 2-ї роти Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції було винесено відносно ОСОБА_1 постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАА №404028, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у виді штрафу.

Не погоджуючись з правовою кваліфікацією власних дій, позивач звернувся з адміністративним позовом про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Рішенням Малиновського районного суду від 08.10.2018 року по справі №521/9010/18, залишеним без змін згідно постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2018 року постанову про накладання адміністративного стягнення скасовано як незаконну.

Позивач стверджував, що у наслідок незаконного рішення посадової особи ДПП позивачу завдано морально шкоду, яка підлягає стягненню за рахунок державного бюджету України, виходячи з наступного.

Спричинена позивачу шкода, пов`язана з порушенням одного з основних конституційний прав громадян - права на правовий порядок, гарантованого ст.19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В подальшому, з метою відновлення порушених прав, а саме скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, позивач витратив багато власного часу на неодноразові відвідування Управління патрульної поліції в Одеській області та суду, складання заяв, скарг, позовної заяви та інших процесуальних документів, що відбувалось на протязі майже шести місяців та суттєво змінило звичайний уклад життя позивача.

Та взагалі, з моменту винесення постанови про накладення адміністративного стягнення, у позивача змінилося ставлення до співробітників Національної поліції з довірливо-позитивного до негативного, що вимагає від позивача докладати додаткових психологічних зусиль аби не втратити віру, що нова Національна поліція сформована з найкращих синів України, а в країні дійсно відбуваються суттєві реформи, спрямовані на забезпечення гарантій визначених ст.3 Конституції України, відповідно до якої - права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Позивач повідомляв керівництво Управління патрульної поліції в Одеській області про незгоду з винесеною Постановою про накладення адміністративного стягнення та про вчинення подальших дій з її оскарження (заява від 23.05.2018р.), в порушення приписів за ст.307, 308 Кодексу України про адміністративні правопорушення, постанова була передчасно спрямована до Першого Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області для примусового виконання.

Зазначене стало підставою для відкриття державним виконавцем Першого Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області виконавчого провадження №58070513.

Наявність зазначеного виконавчого провадження, змушило позивача витрачати час на складання відповідних заяв та відвідування виконавчої служби, з метою уникнення ризиків, пов`язаних з наявністю відкритого виконавчого провадження.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Стягнуто з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, Державна казначейська служба України, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою, яка самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, в повному обсязі виконує свої завдання та функції і ніяких прав та законних інтересів позивача не порушувала.

Також, не погоджуючись з рішенням суду, Департамент патрульної поліції Національної поліції України, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивачем не доведені позовні вимоги в частині заподіяння позивачу моральної шкоди.

У своєму відзиві на апеляційні скарги, ОСОБА_1 зазначає, що суд ухвалюючи рішення обґрунтовано виходив із наявності правових підстав для відшкодування позивачу завданої моральної шкоди відповідно до вимог статей 23, 1167, 1174 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України, оскільки була встановлена незаконність дій працівника патрульної поліції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Малиновського районного суду від 08.10.2018 року справа №521/9010/18 позов ОСОБА_1 до капітана поліції батальйону №2 роти №2 Управління патрульної поліції в Одеській області - Фролова С.С., третя особа - УПП в Одеській області ДПП, про скасування постанови про накладання адміністративного стягнення та закриття справи, було задоволено у повному обсязі. Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії EAA № 404028 від 16 травня 2018 року, згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративне правопорушення та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн. скасовано. Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , за ч.1 ст.122 КУпАП, закрити, на підставі ч.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (а.с.10-13). Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2018 року (справа №521/9010/18) апеляційну скаргу УПП в Одеській області ДПП залишено без задоволення, рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08 жовтня 2018 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2018 року, яке набрало законної сили 27.11.2018 року вбачається, що 16.05.2018 року приблизно о 20 годині 15 хв, на 16 км + 850 м. автодороги «Одеса-Овідіополь», у напрямку руху до м. Овідіополь, позивач ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «NISSAN PRIMERA», р.н. НОМЕР_1 , був зупинений екіпажем автомобілю патрульної поліції, який рухався позаду у попутному напряму.

16.05.2018 року капітаном поліції батальйону №2 роти №2 Управління патрульної поліції в Одеській області - Фроловим С.С. винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення, серії EAA № 404028, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративне правопорушення та накладено стягнення у виді штрафу, в розмірі 255 грн.

Відповідно до вказаної постанови, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що останній, керуючи автомобілем, порушив вимоги дорожньої розмітки 1.1, а саме: здійснив обгін, перетнувши лінію, чим порушив ПДР України.

Також, під час розгляду адміністративної позову судом першої інстанції було встановлено, що розгляд справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП проводився без дотримання норм, передбачених ст. ст. 258, 268, 279, 280 КУпАП, що не ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, чим було порушено право позивача на належний розгляд його справи.

Позивач зазначив, що з моменту винесення постанови про накладення адміністративного стягнення, у позивача змінилося ставлення до співробітників Національної поліції з довірливо-позитивного до негативного, що вимагає від позивача докладати додаткових психологічних зусиль аби не втратити віру, що нова Національна поліція сформована з найкращих синів України, а в країні дійсно відбуваються суттєві реформи, спрямовані на забезпечення гарантій визначених ст. 3 Конституції України, відповідно до якої - права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Крім цього попри те, що позивач повідомив керівництво Управління патрульної поліції в Одеській області про незгоду з винесеною постановою про накладення адміністративного стягнення та про вчинення подальших дій з її оскарження (заява від 23.05.2018р.), в порушення приписів за ст.307, 308 Кодексу України про адміністративні правопорушення, постанова була передчасно спрямована до Першого Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області для примусового виконання.

Зазначене стало підставою для відкриття державним виконавцем Першого Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області виконавчого провадження.

В матеріалах справи відсутні докази обсягу страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких позивач зазнав, погіршення стану здоров`я позивача у зв`язку з понесенням моральних страждань.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди заподіяної незаконним рішенням посадової особи органу державної влади, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 завдання шкоди пов`язує з незаконним рішенням та діями посадових осіб патрульної поліції, відтак відповідальність за завдану шкоду наступає в порядку ст. 1174 ЦК України.

У даному випадку рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2018 року встановлено, що Управлінням патрульної поліції Одеської області Департаменту патрульної поліції не доведено факт вчинення позивачем порушень правил дорожнього руху, також, в матеріалах відеозапису відсутні жодні факти, які б могли бути визнані судом як докази про вчинення адміністративного правопорушення.

Також, розгляд справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП проводився без дотримання норм, передбачених ст. ст. 258, 268, 279, 280 КУпАП, що не ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, чим було порушено право позивача на належний розгляд його справи.

З огляду на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що дійсно позивачем по справі не було вчинено протиправних дій, які б давали законні підстави для притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху.

Непропорційне і невиправдане втручання в охоронювані законом права позивача на свободу та особисту недоторканність завдали йому моральних страждань.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до постанови, кожна особа оцінює ступінь спричиненої моральної шкоди самостійно виходячи із глибини своїх душевних страждань та самостійно, оцінює суму моральної шкоди.

Як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини «заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р .) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), скарга Ns 4171/04, § 20 березня).

Відповідно до п.1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Пунктом 35 «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року, визначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що проводить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Судом вірно встановлено, що шкоду ОСОБА_1 заподіяно незаконно, завдана шкода в силу положень статті 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню державою незалежно від вини посадових осіб патрульної поліції.

У визначенні грошового відшкодування моральної шкоди суд обґрунтовано виходив з наступного.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких позивач зазнав, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Суд, оцінивши надані докази, на законних підставах виходив з вимог розумності, виваженості та справедливості, у зв`язку з чим визначив у відповідності до вимог закону розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн., як справедливу сатисфакцію завданої позивачеві моральної шкоди.

Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач вважає порушником своїх прав. Тобто, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду.

У даному випадку завдання шкоди обумовлено діями, рішеннями посадових осіб патрульної поліції, відтак, саме цей орган державної влади є представником держави у виниклих цивільних відносинах.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного бюджету визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

На підставі з`ясованих обставин справи, суд прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційних скарг Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про те, що Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою, яка самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, в повному обсязі виконує свої завдання та функції і ніяких прав та законних інтересів позивача не порушувала, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом при прийнятті рішення у відповідності до положень статті 1174 ЦК України, були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Доводи щодо недоведеності позивачем позовних вимог в частині заподіяння позивачу моральної шкоди є безпідставними, оскільки вказаним доводам надана правова обґрунтована оцінка судом першої інстанції та зазначені доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Інші доводи апеляційних скарг також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції надано не було.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційні скарги і залишає рішення без змін.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргуДепартаменту патрульної поліції Національної поліції України залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 12 жовтня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра