Справа №487/1765/20
Провадження №2/487/250/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

11.10.2021 року м.Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва в складі головуючого судді Боброва І.В., за участю секретаря судового засідання Тітова А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Миколаєві цивільну справу №487/1765/20 за позовною заявою Акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації місця проживання, -

ВСТАНОВИВ:

25.03.2020 р. до суду надійшов позов АТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому представник позивача ОСОБА_4 просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ; зняти відповідачів з реєстраційного обліку громадян; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору. Вимоги мотивовано тим, що позивач, будучи правонаступником АТ «Укрсоцбанк», є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі застереження до договору іпотеки від 19.05.2008 р. Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, проти вирішити спір в досудовому порядку не вдалося. Таким чином, представник позивача вважає, що відповідачі перешкоджають позивачу реалізувати свої права власника на зазначене вище нерухоме майно, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 31.03.2020 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Представник позивача до судового засідання не з`явився, надав заяву, в якій просить розглянути справу за своєї відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного порядку розгляду справи.

Відповідачі до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно належним чином, відзивів на позовну заяву не направили. Заяви відповідачів ОСОБА_5 та Сушкової про відкладення розгляду справи суд вважає неспроможніми, враховуючи тривалий термін розгляду справи та відсутність бажання останніх скористатися своїми процесуальними правами (відіоконференція, правова допомога, надання відзиву) за для незатягування розгляду справи.

Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги АТ «Альфа Банк» не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Згідно з рішенням №5/2019 AT «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було припинено Акціонерне Товариство «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», з 15.10.2019 року є Акціонерне Товариство «Альфа-Банк» (арк. спр.14).

Судом встановлено, що 19.05.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до якого остання передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартира трикімнатна, загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею 39,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Підпункт 4.5.3 пункту 4.5 Іпотечного договору передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (арк. спр.5-6).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.01.2020 року, власником квартири АДРЕСА_1 є АТ «Укрсоцбанк» (арк. спр.8-9).

Відповідно до довідки департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 11.12.2019 року № 19.03.03-07/9680/19, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (арк. спр.7).

22.01.2020 року АТ «Альфа-Банк» направило на адресу відповідачів вимогу про добровільне виселення зі зняттям всіх мешканців житла з реєстраційного обліку від 21.01.2020 року за вих. №81 (арк. спр.10-13).

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України).

Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та, у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи, на підставі заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку.

Звертаючись до суду з даним позовом, АТ «Альфа-Банк» просило суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування трикімнатною квартирою, загальною площею 66,4 кв.м. жилою площею 39,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти їх з реєстраційного обліку з підстав, передбачених статтями 319, 321 ЦК України, статтею 109 ЖК Української РСР, статтею 40 Закону України «Про іпотеку».

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно з ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Як на підставу позову, банк посилався на те, що набув право власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Отже, ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Тлумачення частини другої статті 109 ЖК Української РСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), з урахуванням змісту статті 379 ЦК України дає підстави дійти висновку, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61 29115сво18), у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 265/4748/16-ц (провадження № 61-16347св18), від 06 лютого 2020 року у справі № 713/1547/17 (провадження № 61-1041св18), від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц (провадження № 61-8593св18).

Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Універсальною товарною біржею «ФЕНІКС» від 24.03.2001 року за №339, визнаного дійсним рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 25.04.2008 року, а отже квартира не була придбана за кредитні кошти.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та Європейської комісії з прав людини.

Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

ЄСПЛ у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави».

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК Української РСР, зокрема, текст статті 109 викладено у новій редакції, яка враховує економічну та соціальну ситуацію в державі з метою захисту суспільних інтересів, у тому числі незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом.

Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Підставою для відмови в позові про виселення є відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, оскільки суд не має повноважень визначати на власний розсуд до якого іншого житлового приміщення має бути виселений мешканець квартири, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц (провадження № 61-8593св18).

Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський Суд вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.08.2019 року в справі 2004/1979/12 зазначила, що втручання держави у право на мирне володіння майном є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а втручання у право на повагу до житла - порушенням статті 8 Конвенції, якщо таке втручання не здійснене «згідно із законом», не переслідує легітимну мету чи не є «необхідним у демократичному суспільстві» (встановлення цієї необхідності передбачає, зокрема, встановлення пропорційності втручання переслідуваній легітимній меті). Порушення відповідних статей Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Отже, звертаючи стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя АТ «Альфа-Банк», банк був обізнаний, що у спірному житловому приміщенні зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а отже мав усвідомлювати, що права власника квартири АДРЕСА_1 обмежуються у зв`язку і наявністю прав осіб, які мають право користування вказаним житловим приміщенням, та міг передбачити можливе обтяження його майбутньої нерухомості, проте не здійснив достатньо належної обачності при реєстрації права власності.

За такого, виходячи із вищенаведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки задоволення позову та позбавлення відповідачів права на житло без надання іншого житла не буде відповідати принципу пропорційності, оскільки усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном новим власником можливо лише за умови виселення попереднього власника з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, проте таке виселення без надання іншого приміщення не допускається.

Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат по справі, суд також не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7-13, 80-81, 141, 263, 265, 273, 280-284 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову Акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації місця проживаннявідмовити .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», , МФО 300346, м.Київ, вул. Велика Васильківська, 100.

Відповідачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 .

Повний текст судвого рішення виготовлено 11.10.2021 року.

Головуючий суддя І.В.Боброва