Справа № 206/4078/20
Провадження № 2/206/70/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.09.2021 Самарський районний суд м. Дніпропетровська
у складі:
головуючий суддя Маштак К.С.
за участю:
секретаря судового засідання Різниченко Я.М.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
відповідача ОСОБА_3
відповідача ОСОБА_4
представника відповідача ОСОБА_5
третьої особи Косьміна І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_6 , який також діє в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_7 , Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» ДМР про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_4 , Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» ДМР про усунення перешкод користування квартирою,
І. Стислий виклад позиції позивача та представника позивача за первісним позовом, відповідачів за первісним позовом, представника відповідача за первісним позовом та третіх осіб, позивача та представника позивача за зустрічним позовом, відповідачів, представника відповідачів за зустрічним позовом та третіх осіб.
Позивач звернулася до суду із позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог зазначила, що її батькові ОСОБА_8 було надано право на заселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ордеру виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська. Основний наймач вказаної квартири ОСОБА_8 . Відповідно до зазначеного розпорядження у квартиру, окрім батька позивача, вселились: ОСОБА_9 мати позивача, позивач та ОСОБА_3 сестра позивача. У зв`язку зі смертю ОСОБА_8 , особистий рахунок на займану житлову площу переоформлений на ОСОБА_1 22.08.2013 укладено договір найму житла в будинках державного комунального житлового фонду між КП «ЖГ Самарського району» ДМР в особі Небоги В.П. та між ОСОБА_1 про передачу житла у безстрокове користування. Станом на 27.08.2020 у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 позивач, ОСОБА_3 сестра позивача, ОСОБА_6 син позивача, ОСОБА_4 племінник позивача. Позивач є основним квартиронаймачем. В той же час, оскільки у квартирі зареєстровані декілька дорослих членів сім`ї, які фактично не проживають у квартирі, позивачу все рівно доводиться оплачувати за них комунальні послуги. Реєстрація відповідачів без фактичного проживання порушує права позивача. Відповідачі вже понад два роки не проживають за вказаною адресою, свої обов`язки по утриманню житла не виконують, формальна реєстрація за вказаною квартирою заважає іншим членам сім`ї реалізувати своє право на приватизацію вказаного житла. В квартирі відсутні особисті речі відповідачів, де зараз проживають відповідачі позивачу не відомо, однак наявність зареєстрованих у вказаній квартирі осіб порушує права позивача як члена сім`ї наймача квартири, так і права інших зареєстрованих осіб. Комунальні служби вимагають з позивача сплачувати заборгованість за всіх зареєстрованих в квартирі осіб, у тому числі і за відповідачів. Позивач вважає, що відповідачі втратили право користування належним позивачу та третім особам на праві користування приміщенням, а тому є усі підстави для зняття їх з реєстрації у ньому. У зв`язку із зазначеним, позивач просила суд визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 1-3, 44-45).
До канцелярії суду від представника відповідача надійшла зустрічна позовна заява про усунення перешкод користування квартирою в якій зазначено, що не дивлячись на те, що право на проживання мають всі особи, які вказані в ордері типовому договорі найму, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 чинять ОСОБА_3 та її сину ОСОБА_4 перешкоди в проживанні в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , які полягають в тому що: ОСОБА_6 при кожному намаганні ОСОБА_3 потрапити до квартири чинить перешкоди, не впускає її до квартири, вказуючи, що в ній проживає його родина та в квартирі наявні їх цінні речі. Більше того, сама ОСОБА_1 змінила всі замки від дверей, в результаті чого ОСОБА_3 при всьому бажанні не може проживати в квартирі. При кожному намаганні ОСОБА_3 потрапити до квартири, ОСОБА_1 та її син ОСОБА_6 вчиняють сварки, які негативним чином відображаються на здоров`ї ОСОБА_3 , а тому ОСОБА_3 уникає таких ситуацій, намагаючись мирним чином врегулювати конфлікти та сварки. Натомість, факт неможливості потрапити ОСОБА_3 до квартири в результаті дій ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_6 не можна трактувати як втрату інтересу до самої квартири, а лише свідчить про бажання ОСОБА_3 уникнути конфліктних ситуацій. За фактом вчинення перешкод в користуванні квартирою, ОСОБА_3 була вимушена звертатися до органів поліції для реагування на відповідачів. Позивач позбавлена можливості вільного доступу до житла та проживання в ньому. Всупереч нормам законодавства, відповідач за зустрічним позовом вселив в квартиру свою родину, без письмової згоди на те всіх членів сім`ї, в тому числі без згоди позивача за зустрічним позовом та її сина. Родина відповідача займає більшу частину квартири, що є додатковою перешкодою для вільного використання квартири позивачем та її сином, оскільки треті особи, які були вселені без дозволу та поза волею позивача до квартири, використовують житлові кімнати та кімнати загального використання, розмістили в квартирі свої речі та меблі, тобто ведуть себе в квартирі як повноправні наймачі, чим завдають позивачу та її сину незручності. У зв`язку з цим, позивач за зустрічним позовом просила суд усунути перешкоди в користуванні майном, шляхом вселення ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_2 , зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не чинити перешкоди у користуванні квартирою та надати дублікат ключів від вхідних дверей квартири ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 181-183).
Також, не погоджуючись з первісним позовом, представник відповідача за первісним позовом направила до суду відзив, в якому зазначила, що самі по собі посилання позивача про не проживання відповідачів не є належними та достатніми доказами на підтвердження відсутності відповідачів у спірній квартирі з 1996 року без поважних причин. Акти подані позивачем до позовної заяви не містять опису фактів та обставин, які б підтверджували, що відповідач втратила інтерес до права користування спірним житлом, з яких причин та де перебуває ОСОБА_3 в разі не проживання в квартирі та у цьому випадку з якої причини залишила спірне житло та чи має відповідач вільний доступ до житлового приміщення. В актах зазначено, що відповідач не проживає з 1996 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 , в квартирі речі ОСОБА_3 не виявлені та по даній адресі відповідач не з`являється. Однак, всупереч даним актам слід зазначити, що відповідач постійно не проживала у спірній квартирі у зв`язку із конфліктними відносинами з позивачем та третьою особою, які перешкоджали у користуванні житлом, проте відповідач відвідувала житло. Можливості там постійно проживати відповідач не мала, оскільки позивач без її згоди вселила у квартиру сім`ю сина ОСОБА_6 , які займають всю квартиру та здійснюють її використання. Крім того, ОСОБА_6 при кожному намаганні відповідача потрапити до квартири чинить перешкоди, не впускає відповідача до квартири, вказуючи, що там проживає його родина та в квартирі наявні їх цінні речі. Більше того, саме позивач змінила всі замки від дверей, в результаті чого відповідач при всьому бажані не може проживати в квартирі. Позивач та її син чинять сварки, які негативним чином впливають на здоров`ї відповідача, а тому ОСОБА_3 уникає таких ситуацій, намагаючись мирним чином врегулювати конфлікти та сварки. Натомість, факт неможливості потрапити до квартири ОСОБА_3 в результаті дій позивача та третьої особи не можна трактувати як втрату інтересу до самої квартири, а лише свідчить про бажання відповідача уникнути конфліктних ситуацій. Факт того, що відповідач відвідувала житло та спілкувалась з позивачем можуть підтвердити свідки. У зв`язку з чим просила суд відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в повному обсязі (т. 1 а.с. 217-219).
Не погоджуючись із вимогами зустрічної позовної заяви, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 направила до суду відзив в якому зазначила, що твердження про те, що ОСОБА_1 чинила перешкоди у проживанні в квартирі ОСОБА_3 не відповідають дійсності. Позивач за зустрічною позовною заявою за період, який зазначений у первісному позові не приходила до ОСОБА_1 , не зв`язувалась з нею. ОСОБА_1 навіть не знала, де проживає ОСОБА_3 . ОСОБА_3 добровільно залишила спірне майно без поважних причин, декілька років та не проживала і не цікавилась станом майна, борги за комунальні послуги не сплачувала. Цей факт підтверджують акти, що містяться в матеріалах справи з яких вбачається, що позивач за зустрічним позовом не проживала та не проживає в спірній квартирі. Причина не відвідувати квартиру ОСОБА_3 через сварки - взагалі не може братися судом до уваги, оскільки до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження цих обставин і жодним чином не може бути поважною причиною. В актах, котрі містяться в матеріалах справи зазначається, що жодних речей позивача за зустрічним позовом в квартирі не міститься. Більше того, свідки підтвердили вказані факти. ОСОБА_3 понад два роки тому переїхала до іншого місця проживання і навіть не згадувала про спірну квартиру, доки не отримала первісну позовну заяву. Також, ОСОБА_1 зазначила, що ніколи не міняла замки від дверей, доказів зміни замків до зустрічної позовної заяви додано не було. Твердження позивача за зустрічним позовом про те, що ОСОБА_1 чинила ОСОБА_3 перешкоди до моменту, коли ОСОБА_3 втратила право проживання у квартирі не відповідають дійсності. Належних та допустимих доказів її тверджень до зустрічного позову додано не було. Також, в квартирі зареєстрована ОСОБА_7 , вона є членом сім`ї відповідача за зустрічним позовом та є малолітньою особою. Крім цього при вселенні її до квартири, остання набула права користування цією квартирою. На теперішній час підстав для проживання та вселення ОСОБА_3 , після звернення ОСОБА_1 до суду немає. Житловий кодекс чітко встановлює строки зберігання за колишнім наймачем право проживання у квартирі. Те, що позивач за зустрічним позовом колись винаймала квартиру у держави, ні яким чином не дає їй право на обов`язкову приватизацію цього майна і вселення у квартиру у будь-який час. ОСОБА_1 впевнена, що звернення ОСОБА_3 до суду з позовом виключно з метою шантажу ОСОБА_1 та її родини. Позивач давно проживає в іншому місті і не має потреби у проживанні в квартирі, в якій ОСОБА_1 проживає вже декілька років (т. 1 а.с. 226-227).
Не погоджуючись з обставинами викладеними у відзиві на зустрічну позовну заяву, представник позивача за зустрічним позовом подала до суду відповідь на відзив та зазначила, що 30.08.2021 відповідачі за зустрічним позовом підтвердили, що не впускали ОСОБА_3 до квартири ІНФОРМАЦІЯ_1 , коли ОСОБА_3 намагалась потрапити до неї. Крім того, ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що вона неодноразово вимагала від ОСОБА_3 знятися з реєстрації в спірній квартирі та що вона без згоди ОСОБА_3 та її сина вселила в квартиру свою онуку та невістку, оскільки не вважала за потрібне запитувати дозволу в позивача, тому що вважає, що має право приймати такі рішення самостійно. Крім того, факт чинення перешкоди ОСОБА_3 у користування квартирою з боку відповідача підтверджується зверненням ОСОБА_3 до органів поліції. Отже, ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі не по своїй волі та саме через наявність сварок, які влаштовує її сестра при кожній зустрічі, а також по причині відсутності ключів від квартири, надати які відповідач відмовляється. Існують очевидні підстави вважати, що позивач не втратила інтерес до проживання в квартирі та не проживала у вказаній квартирі з поважних причин. Також, ОСОБА_1 посилається у відзиві на акти, однак вони не можуть вважатись допустимими та належними доказами оскільки містять виправлення та/або підчищення дати, без засвідчення такого виправлення з боку всіх осіб, які приймали участь в їх підписанні та/або засвідченні. В судовому засіданні 30.08.2021 відповідачі за зустрічним позовом підтвердили, що в актах були виправлення дати, оскільки бланки були надані з датою за 2017 рік, а тому вони вирішили виправити дати. Також, будь-яке вселення третіх осіб до житлового приміщення допускається лише за згодою всіх осіб, однак таку згоду відповідачам ніхто не надавав, натомість позивач вказувала, що вона заперечувала проти вселення до спірної квартири будь-яких осіб, що є свідченням не тільки зацікавленості в проживанні в квартирі, а також фактом неможливості проживання позивача в квартирі через вселення в квартиру третіх осіб, які займають житлову площу без жодної підстави (т. 2 а.с. 43-44).
В судовому засіданні позивач за первісним позовом підтримала свій позов в повному обсязі, просила задовольнити та зазначила, що відповідачі багато років не проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Вона не знала, де вони проживають. З ОСОБА_3 , рідною сестрою, вона не спілкується. Звернулась до суду для того, щоб приватизувати квартиру. ОСОБА_10 та її син ніколи не казали, що їм ніде жити. Окрім цього, підтвердила, що піаніно відповідача знаходиться в квартирі і до теперішнього часу. Зустрічний позов не визнала, заперечувала щодо його задоволення.
Представник позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та зазначив, що факт не проживання відповідачів у квартирі підтверджується матеріалами справи. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити в повному обсязі.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 просила відмовити в задоволені первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Зазначила, що її сестра ОСОБА_1 знала її адресу проживання, оскільки приїжджала до неї в м. Бердянськ відпочивати, більш того її сестра має мобільні номери ОСОБА_3 . Про дане провадження дізналась, коли син виїжджав до Чехії. З 2006 року їй ОСОБА_1 та ОСОБА_6 почали чинити опір у користуванні та проживанні в квартирі. В неї не було ключів від квартири, навіть на похованні матері ОСОБА_3 не впустили до квартири. В квартирі є її особисті речі, наприклад, піаніно, яке їй подарували батьки.
Представник позивача за зустрічним позовом в задоволенні первісного позову просила відмовити в повному обсязі, підтримала зустрічний позов та просила задовольнити його в повному обсязі. Зазначила, що ОСОБА_1 постійно чинить опір для вселення ОСОБА_3 , яка не втратила інтерес до квартири, а її просто до неї не впускають. Також ОСОБА_1 вселила до квартири невістку та онуку, хоча відповідач заперечувала проти цього. Вважає, що всі подані з первісним позовом акти підроблені, а первісний позов не обґрунтований.
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 заперечував проти задоволення первісного позову, підтримав зустрічну позовну заяву та просив її задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що після смерті бабусі, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перестали пускати в квартиру його та його матір ОСОБА_3 . Він та ОСОБА_3 не проживають у квартирі тільки через те, що їх не впускають туди. Не впускають їх в квартиру з 2017 року. Усі мирні спроби вселитися закінчувались конфліктами з боку ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .
Третя особа ОСОБА_6 підтримав позов ОСОБА_1 , просив задовольнити в повному обсязі.
ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.
07.09.2020 від ОСОБА_1 на адресу суду надійшла позовна заява з додатками, яка ухвалою судді була залишена без руху для усунення недоліків (т. 1 а.с. 1-37, 41).
23.09.2020 від ОСОБА_1 на адресу суду надійшла уточнена позовна заява з додатками (т. 1 а.с. 43-52).
01.10.2020 відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 29.10.2020 (т. 1 а.с. 55).
29.10.2020 підготовче судове засідання відкладено на 25.11.2020 у зв`язку з неявкою відповідачів (т. 1 а.с. 62).
29.10.2020 на адресу суду від третьої особи ОСОБА_6 надійшла заява про підтримання позовних вимог ОСОБА_1 та розгляд справи без його участі (т. 1 а.с. 66-67).
25.11.2020 підготовче судове засідання відкладено на 11.12.2020 у зв`язку з неявкою відповідачів (т. 1 а.с. 72).
11.12.2020 продовжено строк підготовчого провадження у зв`язку з неповідомленням відповідачів належним чином, відкладено підготовче судове засідання на 14.01.2021 (т. 1 а.с. 82).
14.01.2021 відкладено підготовче судове засідання на 19.02.2021 у зв`язку з неявкою відповідачів (т. 1 а.с. 86).
19.02.2021 задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків, визнано обов`язковою явку позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , закінчено підготовчі дії, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 17.03.2021 (т. 1 а.с. 97).
17.03.2021 заслухано вступні слова позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_6 , допитані свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , досліджено докази наявні у матеріалах справи, задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_2 про витребування доказів та оголошено перерву до 15.04.2021 (т. 1 а.с. 119-124, 127-129).
15.04.2021 оголошено перерву до 14.05.2021 для отримання витребуваної інформації (т. 1 а.с. 138).
16.04.2021 до суду надійшли відомості з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (т. 1 а.с. 141-142).
22.04.2021 до суду надійшли відомості з Управління державної реєстрації відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), з Управління державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), з Державної міграційної служби України та з Державної податкової служби України Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (т. 1 а.с. 143-155).
26.04.2021 до суду надійшли відомості з Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України (т. 1 а.с. 156-157).
14.05.2021 судове засідання відкладено на 01.06.2021 у зв`язку з неявкою всіх сторін по справі (т. 1 а.с. 158).
01.06.2021 судове засідання відкладено на 30.07.2021 у зв`язку з неявкою відповідачів (т. 1 а.с. 163).
16.07.2021 представник відповідача ОСОБА_5 , яка представляє інтереси відповідача ОСОБА_3 , ознайомилась з матеріалами справи (т. 1 а.с. 171-174).
30.07.2021 до канцелярії суду надійшла зустрічна позовна заява з додатками (т. 1 а.с. 181-198).
30.07.2021 судом поновлено пропущені строки, прийнято зустрічну позовну заяву та об`єднано в одне провадження. Відкладено розгляд справи для обміну процесуальними документами на 30.08.2021 (т. 1 а.с. 199-201).
02.08.2021 на адресу суду від представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_5 надійшло клопотання про поновлення строку на подання відзиву, відзив з додатками (т. 1 а.с. 204-225).
17.08.2021 від відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 надійшов на адресу суду відзив (т. 1 а.с. 226-237).
27.08.2021 на електронну адресу суду від відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності (т. 1 а.с. 238-239).
30.08.2021 до канцелярії суду від представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_5 надійшли клопотання про витребування доказів, клопотання про закриття провадження за первісним позовом, клопотання про виклик та допит свідків, клопотання про витребування оригіналів доказів (т. 1 а.с. 241- 248, т. 2 а.с. 1-3).
30.08.2021 судом задоволені клопотання про допит свідків частково, викликано свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , витребувано оригінали актів, задоволено клопотання про виклик свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , встановлено строки для поданні відповіді на відзив та заперечень за зустрічним позовом, відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_4 про розгляд справи без його участі, відмовлено в задоволені клопотання про витребування справи, відмовлено в задоволенні клопотання про закриття провадження за первісним позовом, закінчені підготовчі дії, закрито підготовче провадження, розпочато розгляд справи по суті, заслухано вступне слово позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_6 , позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_5 , заслухано відповіді на питання, оголошено перерву для виклику свідків до 08.09.2021 (т. 2 а.с. 4-9).
02.09.2021 від відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 на електронну адресу суду надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яка задоволена ухвалою суду від 06.09.2021 (т. 2 а.с. 11-14).
08.09.2021 від представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_5 надійшли клопотання про виклик та допит свідка, клопотання про залучення доказів, клопотання про витребування доказів (т. 2 а.с. 15-26).
08.09.2021 заслухано вступне слово відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 , заслухано відповіді на питання, допитані свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , задоволено клопотання про залучення доказів, клопотання про витребування доказів залишено без задоволення, задоволено клопотання про допит свідка ОСОБА_15 , оголошено перерву для виклику свідків до 28.09.2021 (т. 2 а.с. 27-33).
09.09.2021 на адресу суду від представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5 надійшла відповідь на відзив з додатками (т. 2 а.с. 36-53).
16.09.2021 на електронну адресу суду надійшла заява свідка ОСОБА_14 про її допит в режимі відеоконференції, яка була задоволена ухвалою суду від 16.09.2021 (т. 2 а.с. 56-57, 60-61).
28.09.2021 допитано свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , закінчено з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, заслухано виступи сторін у судових дебатах (т. 2 а.с. 64-68).
28.09.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду (т. 2 а.с. 69).
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
13.01.1984 Виконавчим комітетом Самарської районної Ради народних депутатів міста Дніпропетровська видано ордер № 796 на ім`я ОСОБА_8 , родині яка складається з чотирьох осіб. Даним ордером надано право на зайняття жилої площі за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 4, 190).
Рішенням № 5 Виконавчого комітету Самарської районної Ради від 18.01.2002 переоформлено особистий рахунок на займану житлову площу: трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , у зв`язку зі смертю наймача ОСОБА_8 на жінку ОСОБА_1 . Склад сім`ї 4 чоловіка: ОСОБА_16 син, ОСОБА_3 сестра, ОСОБА_4 племінник (т. 1 а.с. 5, 191).
22.08.2013 між КП «ЖГ Самарського району» ДМР в особі керівника Небоги В.П. та ОСОБА_1 на підставі ордеру укладено типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду відповідно до якого наймачу і членам його сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 у безстрокове користування надається житло за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,00 кв.м., що складається з трьох кімнат (т. 1 а.с. 7, 192-193).
19.01.2017 Самарським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено заочне рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Суд зазначив, що доказів про не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні надано не було, не доведені підстави вважати, що відповідачі за адресою: АДРЕСА_1 відсутні без поважних причин протягом 6-ти місяців та відсутні підстави вважати, що відповідачі втратили інтерес до цього житла (т. 1 а.с. 108-111).
Відповідно до довідки № 3565 станом на 27.08.2020 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 - наймач, ОСОБА_3 сестра, ОСОБА_6 син, ОСОБА_7 онука, ОСОБА_4 племінник (т. 1 а.с. 6, 194).
30.06.2021 ОСОБА_3 у своїх письмових поясненнях до ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області зазначила, що після смерті батьків, її сестра зайняла спільну житлову площу та не впускає її проживати в ній. ОСОБА_3 не має ключів від квартири, доступу до документів. Сестра та її син ображали ОСОБА_3 та вимагали, щоб вона виписалась з квартири (т. 2 а.с. 45).
30.06.2021 до єдиного обліку ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області за № 9768 зареєстроване звернення ОСОБА_3 про те, що сестра заявниці не пускає її до квартири відносно якої відбувається судовий розгляд та перешкоджає мешкати в даному приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 20).
Відповідно до висновку СП ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області працівникам поліції було здійснено телефонний дзвінок в ході якого ОСОБА_1 пояснила, що 30.07.2021 відбудеться судове засідання із приводу розподілу квартири, тому остання на даний час не впускає сестру до спільного місця проживання (т. 2 а.с. 21).
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 зазначила, що вона є сусідкою позивача ОСОБА_1 , відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вона дуже давно не бачила. ОСОБА_4 в останнє бачила, коли йому було 2 роки. Приблизно з 1996 року відповідачі не проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Під час повторно допиту зазначила, що ОСОБА_3 поїхала через те, що в неї були якісь проблеми. В останнє бачила ОСОБА_3 в 1996 році. В квартирі в гостях буває часто та бачила, що особистих речей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в ній немає, крім піаніно.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 зазначила, що є сусідкою ОСОБА_1 . Відповідачі раптово зникли, їй не відомо чому позивач та відповідачі не спілкуються. Підтвердила, що з 1996 року відповідачі не проживають у квартирі з позивачем. Під час повторного допиту зазначила, що бачила ОСОБА_3 в останнє в 1990 році. В квартирі буває раз у місць в гостях, тому зазначила, що особистих речей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вона не бачила. Про те, кому належить піаніно не питала.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 зазначив, що знає ОСОБА_3 з 1986 року. Десь з 1990 року вони перестали спілкуватися, а в 2017 році їй ОСОБА_1 дала номер ОСОБА_3 і вони знову почали спілкуватися. ОСОБА_3 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 до 1990 року. 28.06.2021 ОСОБА_3 приїхала до м. Дніпро, вони поїхали на кладовище, приїхали у гості до ОСОБА_13 , а потім ОСОБА_3 пішла до себе в квартиру, але її туди не впустили. Наразі ОСОБА_3 проживає у свідка, тому що її не впускають додому. В неї не було ніяких конфліктів з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Після того, як її не впустили, ОСОБА_3 викликала поліцію, більше спроб прийти до квартири вона не вчиняла, тому що боїться.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 зазначив, що підписи у актах ставив він. Своїм підписом він не завіряв акти, а завіряв підписи сусідів. Ці акти приносять його співробітники після перевірки. Особисто з громадянам він не спілкується, запам`ятав ОСОБА_1 тому, що вона часто приходила.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 зазначила, що ОСОБА_3 знає з 2004 року, так само як і ОСОБА_1 . ОСОБА_1 приїжджала до ОСОБА_3 , в гості з 2004 року до 2017 року. Потім вони перестали спілкуватися. Коли померла їх мати, ОСОБА_3 везла з м. Бердянськ пам`ятник, щоб поставити матері на кладовище. А також, ОСОБА_1 не впустила до квартири в день поховань ОСОБА_3 .
ІV. Докази, відхилені судом та мотиви їх відхилення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Враховуючи вищевикладене, суд відхиляє акти (т. 1 а.с. 9-33) подані позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 , які надавались на підтвердження обставин не проживання та відсутності особистих речей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки під час судового розгляду було встановлено, що в квартирі знаходиться піаніно, яке батьки позивача та відповідача подарували за життя ОСОБА_3 та яке є особистою річчю відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 . Дану обставину підтвердила як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 .
Окрім того, допитані в судовому засіданні свідки, які підписували зазначені акти пояснили, що вони не завжди при підписанні акту приходили до квартири та перевіряли наявність особистих речей. Кому належить піаніно вони не знали.
V. Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позовів. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Судом встановлено, що на ОСОБА_1 було переоформлено особистий рахунок на займану житлову площу за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку зі смертю наймача ОСОБА_8 . Склад сім`ї проживаючий разом з наймачем ОСОБА_1 зазначений у вказаному рішенні: ОСОБА_16 син, ОСОБА_3 сестра, ОСОБА_4 племінник.
Таким чином, всі зазначені члени сім`ї наймача ОСОБА_1 разом з нею користуються усіма правами і несуть усі обов`язки, що впливають з договору найму жилого приміщенні.
Також, судом встановлено, що відповідно до довідки станом на 27.08.2020 за адресою спірного житлового приміщення зареєстровані разом з наймачем ОСОБА_1 наступні особи: ОСОБА_3 сестра, ОСОБА_6 син, ОСОБА_4 племінник, ОСОБА_7 онука.
Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 ЖК Української РСР.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
Застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.
До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла.
Позивач та її представник в якості доказів відсутності поважних причин не проживання відповідачів понад 6 місяців у спірному житловому приміщенні посилались на акти, які в якості доказів були відхилені судом та на показання свідків по справі.
Суд критично ставиться до наданих стороною позивача за первісним позовом доказів, вважає їх не достовірними, оскільки як встановлено судом в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 наявні особисті речі відповідача ОСОБА_3 , а саме піаніно, яке їй подарували батьки. Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначили, що не втратили інтерес до квартири, хотіли би в ній проживати, однак через здійсненні зі сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перешкоди не мають на це об`єктивної можливості.
Свідки сторони позивача за первісним позовом, які є сусідами ОСОБА_1 , зазначили лише факт того, що з 90-років не бачили ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Однак, причини не проживання відповідачів за вказаною адресою вони не знають, підписувавши акти не проживання останніх та зазначаючи про відсутність особистих речей відповідачів навіть не заходили до квартири.
Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 суд прийшов до висновку, що ОСОБА_3 не втратила інтерес до квартири, навпаки, вона не має іншого житла та через те, що її сестра ОСОБА_1 та її син ОСОБА_6 чинять перешкоду не може потрапити до квартири, в якій хоче проживати та в якій наявні її особисті речі.
Факт здійснення перешкоди ОСОБА_3 у доступі до квартири з боку позивача за первісним позовом підтверджується зверненням ОСОБА_3 до ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою. Більш того, сама ОСОБА_1 не заперечує, що не допускає до житлового приміщення ОСОБА_3 та бажає, щоб та знялась з реєстрації, оскільки прагне приватизувати квартиру та залишити її сину.
Таким чином, дослідивши наявні матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, суд приходить до висновку, щодо відсутності умов для визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки позивачем та її представником не доведений факт відсутності відповідачів понад 6 місяців без поважних причин.
Також, суд звертає увагу на той факт, що провадження по даній цивільній справі тривало майже півтора роки у зв`язку з тим, що позивач та її представник наголошували на тому, що жодних засобів зв`язку відповідачів або можливих адрес їх місцезнаходження вони не знають, тому суд був вимушений витребувати з державних органів будь-яку інформацію для встановлення місцезнаходження відповідачів та належного повідомлення про час та місце розгляду справи.
Судом було встановлено, в тому числі з пояснень відповідача ОСОБА_3 , що позивач достеменно знала засоби зв`язку відповідачів та їх намір проживати у вказаній квартирі, однак маючи власні наміри та корисливі мотиви дану інформацію суду не надала.
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).
Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності.
Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.
Суд зауважує, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.
Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суд по справі № 227/1044/20 від 21.07.2021.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що стороною позивача за первісним позовом не виконані покладені на позивача обов`язки, а саме не доведені факти відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, втрату інтересу до квартири зі сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а тому позовні вимоги первісного позову не підлягають задоволенню.
Щодо зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав». Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Вищезазначене відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї є одним зі способів захисту житлових прав фізичної особи.
Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 маючи право на проживання у житловому приміщенні, так само як і особи зазначені в ордері № 796 та договорі типового найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 22.08.2013, у зв`язку зі вчиненням з боку ОСОБА_1 перешкоди позбавлена можливості вільного доступу до житла та проживання в ньому.
Данні обставини підтвердила й сама відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , яка пояснила, що не пускає до квартири свою сестру, оскільки в них наявний конфлікт, а в квартирі проживають вона, син, невістка й онука. Вона має намір приватизувати квартири та тривалий час намагалась зняти з реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
За фактом вчинення перешкод в користуванні квартирою ОСОБА_3 була вимушена звернутися до органів поліції, що підтверджується ЖЕО № 9768 від 30.06.2021 та висновком про результати розгляду матеріалів в яких зазначено, що ОСОБА_1 дійсно не впускала ОСОБА_3 у житлове приміщення.
Крім того, зазначені обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_13 , які зазначили, що між сестрами існує конфлікт, однак до смерті їх матері вони добре спілкувались. ОСОБА_13 був присутнім, коли ОСОБА_1 вчинила перешкоду та не пустила ОСОБА_3 до її місця проживання.
ОСОБА_3 набула рівних із відповідачем ОСОБА_1 прав користування спірною квартирою та не втратила право на користування квартирою у встановленому законом порядку, а відповідачем створюються перешкоди у користуванні квартирою.
Крім того, доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 втратили право на проживання в квартирі є безпідставними та не знайшли свого підтвердження та оскільки вони не визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відповідно мають право проживати в спірній квартирі, де зареєстровані.
Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторонами не оспорюється факт існування конфлікту між ними щодо питання користування спірною квартирою. Крім того, з пояснень ОСОБА_1 можна зробити висновок, що вона навмисно створює перешкоди ОСОБА_3 у користуванні житловим приміщенням не дивлячись на те, що остання має законні підстави проживати та користуватися даною квартирою.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).
Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, допитавши свідків, суд приходить до обґрунтованого висновку, що зустрічна позовна заява підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 65, 71, 72 ЖК Української РСР, ст.ст. 15, 16, 29 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 29, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, -
УХВАЛИВ:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_6 , який також діє в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_7 , Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» ДМР про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити повністю.
Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_4 , Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» ДМР про усунення перешкод користування квартирою задовольнити повністю.
Усунути перешкоди в користуванні квартирою, шляхом вселення ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_2 .
Зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 .
Зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_6 надати ОСОБА_3 дублікат ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі по 454 грн. з кожного.
Реквізити сторін:
ОСОБА_1 місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
ОСОБА_3 місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
ОСОБА_4 місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;
ОСОБА_6 місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ;
Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Агнії Барто, 19, .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 08.10.2021.
Головуючий суддя: К.С. Маштак