ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8511/21 Справа № 205/8749/20 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2021 року

по цивільній справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2020 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Позовна заява мотивована тим, що 01.03.2017 року о 21 год. 30 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Opel Vivaro», д/н НОМЕР_1 по автодорозі М-18 об`їзна Новомосковська на 15 км. зі сторони міста Харків у бік міста Дніпро, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , в результаті якого останній отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 31.05.2017 року, провадження закрито у зв`язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди не була забезпечена полісом обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів, відомостей, що відповідач підпадає під норму пункту 13.1 статті 13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" № 1961-IV.

З метою отримання відшкодування потерпіла особа звернулася до позивача із заявою про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до довідки № 1 від 20.02.2018 року, МТСБУ визначило розмір відшкодування потерпілій особі в сумі 38 400,00 грн. та перерахувало зазначену суму потерпілій особі, що підтверджується платіжним дорученням № 903373 від 03.04.2018 року.

Ураховуючи, що після виплати відшкодування потерпілій особі, у МТСБУ з`явилось право зворотної вимоги до заподіювача шкоди, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь в порядку регресу відшкодування завданої шкоди в розмірі 38 400,00 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.04.2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі МТСБУ, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо дії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/9943626 від 22.06.2016 року на момент дорожньо-транспортної пригоди, оскільки вказаний поліс обліковується страховиком як втрачений. Також, помилковим є висновок суду щодо відсутності вини відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, оскільки незалежно від наявності вини особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки несе цивільно-правову відповідальність.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Учасники справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Відповідач у встановлений законом строк не звернувся до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що 01.03.2017 року о 21 год. 30 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Opel Vivaro», д/н НОМЕР_1 по автодорозі М-18 об`їзна Новомосковська на 15 км. зі сторони міста Харків у бік міста Дніпро, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , в результаті якого останній отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до постанови Слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області про закриття кримінального провадження від 31.05.2017 року, кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, оскільки в діях водія не вбачається порушення Правил дорожнього руху (а.с.7).

Матеріалами справи підтверджено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди полісом серії АЕ № 9943626, який діяв з 23.06.2016 року по 22.06.2017 року, оформленим на автомобіль марки «Opel Vivaro», д/н НОМЕР_1 , була застрахована цивільно-правова відповідальність власника такого транспортного засобу в ПрАТ "Європейський страховий союз" (а.с.43).

02 лютого 2017 року представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , яка є донькою померлого ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, з метою отримання відшкодування (регламентної виплати), звернувся із відповідною заявою до МТСБУ (а.с.9).

На підставі наказу № 3023 від 03.04.2018 року (а.с.26), позивач відповідним платіжним дорученням № 903373 від 03.04.2018 року сплатив потерпілій особі відшкодування в загальному розмірі 38 400,00 грн. (а.с.27).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відшкодування завданої шкоди повинно було відбуватись за рахунок коштів в межах ліміту страховика ПрАТ "Європейський страховий союз", оскільки станом на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача як власника транспортного засобу була застрахована у ПрАТ "Європейський страховий союз" згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/9943626, строк дії до 23.06.2017 року.

Також, суд прийшов до висновку, що позивачем не було надано жодного належного, достатнього та допустимого доказу, що підтвердив би протиправну поведінку відповідача та його вину у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Однак, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитися не може, виходячи з наступного.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановленої законом.

Відповідно до положень статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених з законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Здійснивши регламентовану виплату на користь потерпілої, МТСБУ виконало покладений на нього Законом обов`язок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Згідно з підпунктом 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Таким чином, зазначеним законом встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди заподіяної потерпілій особі, а саме: в порядку регресу, якщо така шкода спричинена власником транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Щодо наявності вини відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника (абзац 1 частини першої статті 1201 ЦК України).

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.06.2019 року у справі № 466/4412/15-ц, від 15.08.2019 року у справі № 756/16649/13-ц, від 02.10.2019 року у справі № 447/2438/16-ц, від 11.12.2019 року у справі № 601/1304/15-ц, від 16.12.2020 року у справі № 161/3557/19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 , як володілець джерела підвищеної небезпеки, на якого законом покладено обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили, не довів, що потерпілий ОСОБА_2 передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком.

Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 ЦК України, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя стаття 1193 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що з постанови Слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області від 31.05.2017 року про закриття кримінального провадження вбачається, що в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні проведено судово-медичну експертизу, висновком якої встановлено, що тілесні пошкодження, які виникли у ОСОБА_5 , 1949 року народження, внаслідок ДТП, за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться в прямому зв`язку з настанням смерті. Смерть ОСОБА_5 настала від гострої кровотрати зумовленою тупою травмою грудної клітини, яка супроводжувалася множинними переломами ребер з розривом ствола легеневої артерії та масивною внутрішньо грудною кровотечею (а.с.5-7).

Тобто, наявність вини відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої настала смерть потерпілого, встановлена у постанові Слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області від 31.05.2017 року.

Щодо заяви сторони відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, поданої до суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

При вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». У випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК України), а також статтею 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України "Про страхування" встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов`язанні, то з урахуванням положення статті 515 ЦК України суброгація застосовується лише до майнового страхування.

Розглядаючи спір по суті, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та статті 1191 ЦК України.

При суброгації строк позовної давності обчислюється з моменту ДТП, а при регресі - з моменту здійснення відповідної виплати страхового відшкодування, з огляду на таке.

Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою, за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала.

При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України).

Отже, первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно.

Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 у справі № 6-2806цс16.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Страхове відшкодування потерпілій у дорожньо-транспортній пригоді особі МТСБУ виплатило 03.04.2018 року, з даним позовом до суду МТСБУ звернулося у листопаді 2020 року. Оскільки при суброгації строк позовної давності обчислюється з моменту дорожньо-транспортної пригоди, а при регресі - з моменту здійснення відповідної виплати страхового відшкодування, колегія суддів приходить до висновку про те, що на час звернення МТСБУ з позовом до суду, строк позовної давності не сплив.

Посилання відповідача на те, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди, а саме 01.03.2017 року, цивільна-правова відповідальність відповідача була забезпечена, належними доказами по справі не підтверджується.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з пунктом 1.8 статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховий поліс - це єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Відповідно до пунктів 17.2, 17.4 статті 17 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є документом, технічний опис, зразки, порядок замовлення, організації постачання якого затверджуються Уповноваженим органом за поданням МТСБУ. У разі втрати страхового поліса страховик зобов`язаний протягом семи календарних днів безкоштовно видати дублікат цього поліса на підставі заяви страхувальника. У разі втрати дубліката умови його повторної видачі визначаються договором.

У пункті 21.3 статті 21 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат).

З указаного вбачається, що належним доказом укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності може бути лише оригінал страхового полісу.

Відповідно до витягу ЄЦБД МТСБУ поліс № АЕ9943626 не знайдено, бланк облікований страховиком як втрачений (а.с.79).

Крім того, згідно довідки МТСБУ провело перевірку чинності полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/9943626, виданого ПрАТ "Європейський страховий союз" та повідомило наступне.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик подає інформацію про укладені та достроково припинені договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних у порядку, встановленому у положенні про централізовану базу даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яке затверджується Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

Керуючись статтею 11 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", 28.12.2016 року ПрАТ "Європейський страховий союз" внесло інформацію про втрату бланку № АЕ/9943626 в централізовану базу даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (а.с.80).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди, а саме 01.03.2017 року, цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 , який керував автомобілем марки «Opel Vivaro», д/н НОМЕР_1 , не була застрахована.

Оскільки на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, в силу вищевказаних норм закону, МТСБУ сплатило на користь потерпілої особи - ОСОБА_4 страхове відшкодування в сумі 38 400,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 903373 від 03.04.2018 року (а.с.27).

Встановивши, що внаслідок компенсації МТСБУ шкоди потерпілій особі, позивач набув право вимоги саме у порядку регресу, а також відсутність інших підстав для відмови у позові, колегія суддів вважає позовні вимоги обґрунтованими та доведеними.

З урахуванням встановлених обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого ним страхового відшкодування в розмірі 38 400,00 грн. в порядку регресу.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, сплачених при подачі позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 5 255,00 грн.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2021 року - скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України в порядку регресу відшкодування завданої шкоди в розмірі 38 400,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 5 255,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 12 жовтня 2021 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко