ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 618/80/20

провадження № 22ц/818/2405/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Проневича Д.О.,

імена (найменування) сторін:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області, Орган опіки та піклування Дворічанської селищної ради Дворічанського району Харківської області, Служба у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Орган опіки та піклування Новомосковської міської ради Дніпропетровської області,

представники Мазницький Микола Михайлович, ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 22 грудня 2020 року в складі судді Буніна Є.О.,

у с т а н о в и в:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області, Орган опіки та піклування Дворічанської селищної ради Дворічанського району Харківської області, Служба у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Орган опіки та піклування Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що з 21 грудня 1999 року він з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 17 вересня 2018 року. У шлюбі народилося троє дітей доньки ОСОБА_4 , 1994 року народження, ОСОБА_5 , 2000 року народження, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після розірвання шлюбу доньки залишились проживати разом з ним, однак в січні 2020 року відповідачка забрала доньку ОСОБА_6 з навчального закладу та увезла в невідомому напрямку. Згодом він дізнався, що дитина разом з матір`ю та співмешканцем останньої проживає в м. Новомосковськ Дніпропетровської області.
Зазначає, що ОСОБА_2 перешкоджає йому спілкуватись з дитиною, не повідомляє про її місце проживання, на телефонні дзвінки не відповідає.
Наразі йому стало відомо, що ОСОБА_6 ні з ким не спілкується, друзів не має, на прогулянки не виходить, позашкільні гуртки не відвідує, у зв`язку з чим він хвилюється за її психічний стан.
Вказує, що дитині буде краще проживати разом з ним, оскільки до розлучення батьків вона відвідувала Дворічанську загальноосвітню школу, він завжди приймав активну участь у її вихованні, навчанні, позашкільному розвитку та дбає про оздоровлення дитини та в подальшому буде сприяти її оздоровленню. Натомість відповідачка не працює, власного житла не має, останні два роки не приймала участі у вихованні доньки та не спілкувалася з нею.
Ураховуючи наведене, позивач просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним; стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
В серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просила визначити місце проживання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею; стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину.
На обґрунтування вимог ОСОБА_2 зазначила, що після розлучення старша донька ОСОБА_4 з 2014 року мешкає окремо від батьків, середня донька ОСОБА_5 мешкає мешкає в м. Харкові, оскільки навчається у вищому навчальному закладі, а молодша донька ОСОБА_6 до грудня 2019 року проживала за адресою: АДРЕСА_1 , а з грудня 2019 року проживає разом з нею.
Зазначаючи, що вона має бажання і можливості забезпечити дитину належним доглядом та опікою, задовольнити гармонійний розвиток її особистостей в атмосфері любові і моральної забезпеченості, ОСОБА_2 просила суд визначити місце проживання дитини разом з нею.
Оскільки під час проживання доньки з нею батько добровільно не надавав матеріальну допомогу, просила стягнути з нього аліменти на утримання дитини.
Рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 22 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину, починаючи з 04 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що мати дитини має постійне місце проживання та джерело існування, створила необхідні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Ураховуючи якнайкращі інтереси дитини, суд першої інстанції дійшов висновку про визначення її місця проживання разом з матір`ю та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
28 січня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позову та залишення без задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд має право ухвалити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси, однак думка 10-річної ОСОБА_6 щодо її місця проживання не була вислухана в суді першої інстанції. Разом з тим, суд першої інстанції повторно допитав в якості свідка його колишню тещу ОСОБА_8 , безпідставно відмовив у допиті старшої доньки ОСОБА_4 та не взяв до уваги показання середньої доньки ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_6 буде краще проживати разом з батьком. Зазначає, що висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області не є належним доказом, оскільки не містить підписів членів комісії, а підписаний міським головою ОСОБА_10 .

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційні скари не скористались.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що з 21 грудня 1999 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 17 вересня 2018 року (а. с. 9-10, т. 1).
Під час шлюбу в сторін народилося троє дітей - доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 7, т. 1).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 26 грудня 2007 року державним нотаріусом Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області за реєстровим № 2718 (а. с. 5-6, т. 1; а. с. 40, 44-45, т. 2).
ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23 жовтня 2018 року державним нотаріусом Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області Зашивайко Н.Г. за реєстровим № 1411 (а. с. 13-14, т. 1).
За адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_1 та три доньки значаться такими, що проживають без реєстрації, що підтверджується довідкою Дворічанської селищної ради Дворічанського району Харківської області від 21 січня 2020 року № 104 (а. с. 17, т. 1).
ОСОБА_1 працює в Дворічанському центрі дитячої та юнацької творчості Дворічанської районної ради Харківської області з 04 червня 2019 року та позитивно характеризується за місцем роботи та за місцем проживання, на обліку в Дворічанському відділенні поліції Куп`янського ВП ГУ НП в Харківській області не перебуває та не перебував, приводів до Дворічанського ВП не мав (а. с. 21-23, т. 1).
ОСОБА_2 з 15 лютого 2017 року перебувала на військовій службі у військовій частині-польова пошта НОМЕР_1 на посаді курсанта навчального взводу зв`язку за контрактом, з 13 червня 2017 року приймала участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, у період з 30 квітня 2018 року по 15 серпня 2018 року, з 31 серпня 2018 року по 20 жовтня 2018 року безпосередньо брала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримувані збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення; за місцем проходження служби та за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 характеризувалась позитивно (а. с. 40-43, 56-60, 63-67, т. 2).
Згідно з медичними довідками ОСОБА_2 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває (а. с. 52-53, т. 2).
Поліна навчалася в Дворічанській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Харківської області з 2016 року, мала належний зовнішній вигляд, була забезпечена шкільним приладдям, спортивною формою та іншими потрібними для учня речами. На уроках була активна. Батько приймав у вихованні та навчанні доньки активну участь. Мати не брала участі у вихованні та навчанні доньки (а. с. 19, т. 1).
З 2019 року ОСОБА_6 навчається в Комунальному закладі загальної середньої освіти № 1 Загальноосвітньому закладі 1-Ш ступенів Управління освіти Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, що підтверджується довідками директора навчального закладу Чорної Н.Й. від 17 січня 2020 року № 15, від 04 березня 2020 року № 54 та від 16 вересня 2020 року № 162 (а. с. 73, т. 1; а. с. 21, 174, т. 2).
З січня 2020 року малолітня дитина проживає разом з матір`ю та її співмешканцем ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до акту обстеження від 13 березня 2020 року, складеного за місцем проживання родини, у трикімнатній квартирі постійно проживають три особи. В приміщенні створені належні житлово-побутові умови. Санітарний стан житла задовільний, є всі комунальні зручності, зроблений сучасний ремонт, всі кімнати облаштовані меблями та побутовою технікою. В квартирі затишно та комфортно. Для проживання ОСОБА_6 є окрема кімната з місцем для навчання, відпочинку та дозвілля. В кімнаті є іграшки, книжки, зошити та інші речі для дитини. Дівчинка має ноутбук, мобільний телефон, достатньо одягу для відповідного віку та сезону. За висновком комісії мати створила всі необхідні умови для виховання та проживання доньки (а. с. 230, т. 2).
Згідно з Висновком Органу опіки та піклування Дворічанської селищної ради Харківської області 19 травня 2020 року № 02-21/235 батько дитини ОСОБА_1 спроможний виконувати обов`язки з виховання дитини та нагляду за нею, але орган опіки та піклування не володіє інформацією щодо ОСОБА_2 матері дитини, за місцем проживання (перебування), та висновком служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини. Окрім того, орган опіки та піклування вважає, що визначення місця проживання дитини з одним із батьків не впливатиме на їх взаємовідносини з іншим, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків (а. с. 164-167, т. 2).
Згідно з Висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 20 липня 2020 року № 1203/0/2-20 доцільне визначення місця проживання ОСОБА_7 разом з матір`ю (а. с. 226-229, т. 2).
Згідно з Висновком Новомосковського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області щодо психологічного стану ОСОБА_12 , визначення потенціалу матері ОСОБА_2 , визначення психоемоційного стану ОСОБА_6 та прихильності дитини до кожного із батьків, складеного провідним психологом ОСОБА_13 та директором ОСОБА_14 20 травня 2020 року, на питання, з ким із батьків хотіла би постійно проживати, ОСОБА_6 відповіла, що з матір`ю (а. с. 38-39, т. 2).
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини першою та другою статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.
Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.
Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) (далі - Конвенція) згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Встановивши, що з січня 2020 року дитина проживає разом із матір`ю та її чоловіком, висновок органу опіки та піклування є достатньо обґрунтований, оскільки складений з урахуванням більшої прихильності дівчинки до матері, суд першої інстанції, надав першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, що не впливатиме на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з однім із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право спілкуватися та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким вона буде проживати.

Суд не встановив, що мати дитини веде себе аморально та своєю поведінкою може зашкодити розвитку дитини.

Ураховуючи, наведене судова колегія погоджується з рішеннями суду першої інстанції про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю.

Висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 754/14768/15-ц.

При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобовьзані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Визначивши місце проживання дітини разом із матір`ю, суд першої інстацнії дійшов обґрунтованого висновку про стягнення аліментів на її утримання з батька на користь матері.

Аргументи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів щодо наявності підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю, які, на думку заявника, встановлені судом першої інстанції неповно і неправильно, та необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 22 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 11 жовтня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака

В.Б.Яцина