Провадження № 4-с/947/69/21
УХВАЛА

01.10.2021 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого - судді Луняченка В.О., За участю

Представника заявника адвоката Глазова О.В.

Представника Другого Київського ВДВС Ковальчук А.С.

Представника заінтересованої особи стягувача ТОВ ФК « Дніпрофінансгруп» - Подорожнього А.С.

Розглянувши скаргу скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції під час виконання виконавчого у цивільної справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та виселення,-

ВСТАНОВИВ:

07 грудня 2020 року скаржник ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси зі скаргою на дії державного виконавця, в якому просить: визнати протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 03 листопада 2020 року, яка була прийнята державним виконавцем Другого Київського ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Латій А.В. у виконавчому провадженні № 63466920; зобов`язати Другий Київський відділ ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повернути без виконання заяву та виконавчий лист, виданий 22 вересня 2020 року по справі № 947/27523/19 Київським районним судом м. Одеси про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 ; визнати незаконними дії державного виконавця відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Анісімової А.В. щодо виселення ОСОБА_1 з зазначеної квартири; зобов`язати Другий Київський відділ ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції поновити порушене право ОСОБА_1 , шляхом відновлення права користування ОСОБА_1 зазначеної квартири.

21 грудня 2020 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця у цивільній справі за позовною заявою ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та виселення залишено без задоволення .

Постановою Одеського апеляційного суду від 15.06.2021 року ухвала Київського районного суду м. Одеси від 01.12.2021 року скасовано та скарга направлена для розгляду до суду першої інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2021 року головуючим визначено Луняченко В.О.

У судовому засіданні заявник та його представник скаргу підтримали у повному обсязі та просили її задовольнити. Свої вимоги обґрунтовували тим, що заявник, яки у виконавчому провадженні є боржником не отримував копію постанови про відкриття виконавчого провадження, крім того із рішенням суду не був ознайомлений, тому були порушені його права як на своєчасно оскарження рішення суду так і на заяви клопотань і заяв під час виконавчого провадження, оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження а також і н добровільне виконання рішення суду. Крім того , 25 листопада 2020 року скаржником до суду. було подано заяву про перегляд заочного рішення суду, про що було своєчасно повідомлено виконавчу службу проте державний виконавець продовжував здійснювати виконавчі дії.

Представник виконавчої служби заперечуючи проти задоволення скарги вважаючи відсутність порушення прав боржника під час виконання виконавчих дій щодо його виселення.

Представник заінтересованої особи стягувача, заперечуючи проти задоволення скарги, вважає її необґрунтованої та недоведеної.

У судовому засіданні у присутності всіх учасників процесу судом було оглянуті матеріали виконавчого провадження №63466920.

Як встановлено судом заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2020 року по справі № 947/27523/19 визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 ; виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

22 вересня 2020 року Київським районним судом м. Одеси були видано виконавчий лист по справі.

03.11.2020 року головним державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеси ) Літій А.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

У матеріалах виконавчого провадження наявний фіскальний чек направлення на ім`я Богомолова з виконавчої служби на поштову адресу за індексом 65001 рекомендованого листа з номером поштового відправлення 116 , та згідно роздрукованим відомостям із сайту Укрпошти по від слідженню трекінгу поштового відправлення воно отримано особисто 06.11.2020 року на поштовому відділенні з індексом 65122.

Також у матеріалах виконавчого провадження наявна заява від 20.11.2020 року , написана власноруч ОСОБА_1 , про його ознайомлення із виробленням фотокопій, із виконавчим провадженням №63466920.

25.11.2020 року у присутності боржника було здійснено виконання рішення суду від 23.04.2020 року , боржника виселено з житлового приміщення, виконавче провадження закрито.

Крім того, зі слів представника заявника доказів повідомлення виконавчої служби 25.11.2020 року про подання ОСОБА_1 повідомлення про подання до суду заяви про перегляд заочного рішення у них немає, так як дане повідомлення було покладено у скриньку для поштової кореспонденції виконавчої служби. Сама заява про перегляд заочного рішення була розглянута судом та 11.03.2021 року у задоволенні заяви було відмовлено. Апеляційної скарги на рішення суду від 23 квітня 2020 року по справі № 947/27523/19 стороною відповідача не подавалось.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» 1404-VIII.

Розділ VII ЦПК України "Судовий контроль за виконанням судових рішень" передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.

Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року N 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" судам роз`яснено, що скарги мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбачених положеннями ЦПК України і ГПК України та містити відомості, перелічені у частині четвертій статті 74 Закону "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини першої статті 74 ЗУ "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 74 ЗУ "Про виконавче провадження" а також ст. 449 ЦПК України рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Частинами першою та третьою статті 431 ЦПК України визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, а крім того, виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Згідно вимог ч.1 статті 3 ЗУ "Про виконавче провадження" підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження на примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах у межах повноважень та у спосіб, визначеними цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Розділом ХVІ Інструкції з організації примусового виконання рішень встановлено, що у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання, визначених статтями 4, 5 Закону, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, яка виготовляється за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження.

За змістом ч.1 ст. 28 ЗУ « Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Верховним Судом у постанові від 07 травня 2018 року по справі №916/1605/15 визначено, що аналіз наведеної норми прямої дії Закону України « Про виконавче провадження» свідчить про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, державний виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення. Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії.

Предметом дослідження при розгляді даної справи є :

1) Законність винесення постанови про відкриття виконавчого провадження;

2) Відсутність належного направлення боржнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження;

3) не зупинення виконавчого провадження у зв`язку із поданням боржником заяви про перегляд заочного рішення;

4) законність проведених виконавчих дій по виселенню боржника;

5) зобов`язання поновити порушене право.

1. Що стосується законності винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №63466920 від 03.11.2020 року , яка була прийнята державним виконавцем Латій А.В. , суд приймає до уваги наступне.

Підставами визнання даної постанови протиправною та скасування постанови заявник та його представник вважають відсутність під час звернення стягувача із заявою про відкриття виконавчого провадження документів яки б належним чином посвідчували особу представника юридичної особи не належним чином посвідчену копію договору про надання правової допомоги.

Згідно вимог абзацу другому частини четвертої статті 16 ЗУ « Про виконавче провадження» повноваження адвоката як представника посвідчуються ордером, дорученням органу чи установи, що уповноважені законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором про надання правової допомоги. До ордера обов`язково додається витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих дій як представника сторони виконавчого провадження. Витяг засвідчується підписами сторін договору.

З матеріалів виконавчого провадження №63466920 , оглянутих у судовому засіданні, вбачається що до заяви про відкриття виконавчого провадження із наданням виконавчого документа ( виконавчого листа виданого судом ) були надані документи які посвідчували повноваження адвоката як представника стягувача у вигляді ордеру адвоката, із зазначенням на звороті відомостей про відсутність обмежень, та копією посвідченого сторонами договору про надання правової допомоги, яка не була завірена належним чином.

Наявність ордеру , на думку суду, враховуючи вимоги Закону, були достатніми для прийняття відповідної заяви та виконавчого документу, а тому само по собі відсутність належного посвідчення адвокатом копії Договору не може вважатись підставою для повернення виконавчого документу а тому і не є підставою для визнання постанови про відкриття виконавчого провадження не законною.

2. Також у матеріалах виконавчого провадження в якості доказів належного направлення стороні виконавчого провадження боржникові , копії постанови про відкриття виконавчого провадження, наявний фіскальний чек направлення на ім`я Богомолова якогось листа. З даного фіскального чека не вбачається що саме постанова про відкриття виконавчого провадження була направлена саме боржнику за адресою зазначеною у виконавчому листі, а тому доведеність даного факту з боку виконавчої служби обґрунтовано фактично припущенням наявною роздруківкою з сайту Укрпошта про отримання даного повідомлення кимось особисто. Але у відповідності до вимог ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях .

Не встановлення факту належного відправлення та отримання копії постанови про відкриття виконавчого провадження у даному випадку є підставою для поновлення строку на оскарження даної постанови а також фактом порушення прав сторони виконавчого провадження сторони боржника.

3. У судовому засіданні з боку сторони заявника не було доведено належним та допустимим доказом факт повідомлення виконавчої служби про подання у день фактичного виконання рішення суду заяви про перегляд заочного рішення саме на виконання якого і були здійснені виконавчі дії, а тому вимоги щодо неврахування такого повідомлення як підставу вважати виконавчі дії незаконними , визнається судом такими, що не доведені у судовому засіданні.

4. Факт відсутності доказів отримання боржником у встановлений законом строк копії постанови про відкриття виконавчого провадження на думку суду є суттєвим порушенням прав особи, так як дане виконавче провадження стосується втручання у право особи на житло.

Заочним рішення суду від 23 квітня 2020 року по справі № 947/27523/19 визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою, яка в якості іпотечного майна була у позасудовому порядку отримана у власність іпотекодержателем.

Згідно постанови Верховного Суду від 31.03.2021 року у справі №753/72/17 визначив наступне.

«Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону N 898-IV, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16.

Крім того, Законом України N 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", запроваджено мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, тобто і на виселення із такого майна.

Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі N 753/12729/15-ц (провадження N 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону N 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Підсумовуючи наведене, у цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла».

Таким чином виселення без надання іншого житлового приміщення, і житлового приміщення, яка вибуло з власності користувача внаслідок звернення стягнення на таке майно як на іпотечне (за умови що воно не було придбано за рахунок кредитних коштів) є втручанням у право на житло, та не є таким що відповідає вимогам пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

Під час виконання зазначених дій дане питання залишилось поза увагою держаного виконавця, який не пересвідчився у можливому порушені права на житло боржника, наявності вимог мораторію на виселення з іпотечного майна та наявності у боржника іншого житла, а тому суд приходить до висновку про незаконність дій державного виконавця під час здійснення виселення боржника 25.11.2020 року.

5. Як було з`ясовано під час розгляду скарги після здійснення виселення 25.11.2020 року квартира АДРЕСА_1 використовується власником, а тому питання поновлення порушених прав боржника неможлива під час розгляду даної скарги так як стосується розгляду правовідносин пов`язаних із виселенням інших осіб та вселенням, що може розглядатись або у вигляді окремих позовних вимог або під час вирішення питання про поворот виконання рішення суду у справі № 947/27523/19 у випадку скасування рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 353,354,447-451 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Задовольнити частково скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції під час виконання виконавчого у цивільної справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та виселення.

Поновити скаржнику строк на оскарження постанови від 03.11.2020 року яка була прийнята державним виконавцем Другого Київського ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Латій А.В. у виконавчому провадженні № 63466920 про відкриття виконавчого провадження №63466920.

Визнати незаконним дій державного виконавця відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Анісімової А.В. щодо виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Відмовити у задоволені скарги про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 03 листопада 2020 року, яка була прийнята державним виконавцем Другого Київського ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Латій А.В. у виконавчому провадженні № 63466920.

Відмовити у задоволені скарги про зобов`язання Другий Київський відділ ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повернути без виконання заяву та виконавчий лист, виданий 22 вересня 2020 року по справі № 947/27523/19 Київським районним судом м. Одеси.

Відмовити у задоволені скарги про зобов`язання Другий Київський відділ ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції поновити порушене право ОСОБА_1 , шляхом відновлення права користування ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 .

Повний текст ухвали буде виготовлено протягом п`яти днів після проголошення вступної та резолютивної частині ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею повного тексту.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання безпосередньо до апеляційного суду або через Київський районний суд м. Одеси апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст ухвали виготовлений 06.10.2021 року.

Суддя Луняченко В. О.