ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/3180/18 Головуючий суддя І інстанції Назаренко О. В.
Провадження № 22-ц/818/4896/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: -Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Харкована рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 травня 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Назаренко О.В., по цивільній справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м.Харкова до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , Відділ з питань реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади Пісочинської селищної ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та скасування реєстрації,

встановив:

14 травня 2018 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , Відділ з питань реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади Пісочинської селищної ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та скасування реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що ізольована квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є службовим фондом Міністерства оборони України, та видана ОСОБА_2 у постійне користування згідно ордеру на житлове приміщення №2970 від 03.09.2007 року на підставі рішення виконкому №598 від 14.08.2007 року. Разом з ОСОБА_2 за даною адресою була зареєстрована його дружина - ОСОБА_1 . На даний час в квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначив, що ОСОБА_1 з травня 2009 року і до теперішнього часу відповідач у квартирі за вищезазначеною адресою не проживає і речей, особисто приналежних ОСОБА_1 в квартирі немає. 13 жовтня 2011 року Харківським районним судом Харківської області було винесено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 і відповідачем - ОСОБА_1 . Незважаючи на те, що відповідач у квартирі не проживає, ОСОБА_2 , як основному квартиронаймачу доводиться оплачувати за неї всі комунальні послуги, що для нього є значною грошовою сумою.

На підставі вищевикладеного, КЕВ м.Харкова просив суд визнати відповідача ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 з 01 травня 2009 року. та зобов`язати Пісочинську селищну раду (Відділ з питань реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади) зняти відповідача ОСОБА_1 , з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_2 .

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_4 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було невірно застосовано норми матеріального права, а також не у повній мірі досліджено докази по справі, не взято до уваги доводи відповідача, у зв`язку з чим неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Вказав, що квартира АДРЕСА_2 є службовим фондом Міністерства оборони України і була видана ОСОБА_2 . Відповідач є колишньою дружиною ОСОБА_2 , і відповідно до п.3.16 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України 30.11.2011 №737 підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу. Тому ОСОБА_1 починаючи з 2012 року немає права у цій квартирі.

Зазначив, що ОСОБА_1 протягом 2008-2014 років багато разів зверталася до правоохоронних органів щодо начебто протиправних дій ОСОБА_2 стосовно перешкоджання їй у користуванні квартирою, однак жодне із цих звернень не призвело до притягнення ОСОБА_2 до відповідальності.

Вказав, що надані ОСОБА_1 документи, не підтверджують факт проживання у квартирі, оскільки у декларації про вибір лікаря місце проживання заповнюється за словами пацієнта; довідка ВК Пісочинської селищної ради №3515 від 25.05.2018 свідчить лише про факт її реєстрації коли вона з ОСОБА_2 перебувала у шлюбі.

Зазначив, що на даний час ОСОБА_2 уклав новий шлюб з ОСОБА_5 , від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та проживають всі разом у квартирі. ОСОБА_2 не може здійснити оформлення субсидії на оплату комунальних послуг, оскільки ОСОБА_1 має дохід, який враховується при розрахунку в отриманні субсидії.

Вказав, що Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2013 року у справі №2034/5962/2012, яким апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 31 серпня 2012 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. Рішенням встановлено, що внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_2 , пов`язаної із застосуванням насильства до ОСОБА_1 , між ними з 2008 року склалися неприязні стосунки. Факт застосування насильства з боку ОСОБА_2 підтверджується постановою про відмову у порушенні кримінальної справи від 22 січня 2008 року, прийнятою за наслідками перевірки заяви ОСОБА_1 . Факт неприязних стосунків з ОСОБА_1 не заперечував і сам ОСОБА_2 , та встановлені у ньому обставини не можуть братися до уваги, оскільки підстави звернення до суду та обставини у справі є різними.

Відзив на скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, пояснення учасників справи, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем позов не доведено належними та допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 правомірно вселилася та зареєстрована у спірному житловому приміщенні на законних підставах.

Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі № 301/288/20 (провадження № 61-2566св21).

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР та вказано, що: «збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

Судом встановлено, що квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова є структурним підрозділом Міністерства оборони України, який здійснює облік та оперативне управління службовим житлом Міністерства оборони України. Ізольована квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є службовим фондом Міністерства оборони України, та видана ОСОБА_2 у постійне користування згідно ордеру на житлове приміщення №2970 від 03.09.2007 року на підставі рішення виконкому №598 від 14.08.2007 року. На даний час в квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У ході судового розгляду справи встановлено, що основним наймачем спірного житлового приміщення є третя особа у справі, ОСОБА_2 , якому спірна квартира видана у постійне користування згідно ордеру на житлове приміщення № 2970 від 03.09.2007 року на підставі рішення виконкому №598 від 14.08.2007 року, за час проходження служби в лавах Збройних сил України.

Відповідач є колишньою дружиною третьої особи ОСОБА_2 , шлюб між відповідачем - ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_2 розірвано 13 жовтня 2011 року Харківським районним судом Харківської області, що підтверджується рішенням Харківського районного суду Харківської області.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_2 не проживає понад встановлений ст. 71 ЖК України строк.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 31 серпня 2012 року позовні вимоги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 . Зобов`язано Харківський РВ ГУМВС України в Харківській області в особі сектору у справах громадянства і реєстрації фізичних осіб зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 31 серпня 2012 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. Рішенням встановлено, що внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_2 , пов`язаної із застосуванням насильства до ОСОБА_1 , між ними з 2008 року склалися неприязні стосунки. Факт застосування насильства з боку ОСОБА_2 підтверджується постановою про відмову у порушенні кримінальної справи від 22 січня 2008 року, прийнятою за наслідками перевірки заяви ОСОБА_1 . Факт неприязних стосунків з ОСОБА_1 не заперечував і сам ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач всупереч визначених ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуальних обов`язків не довів належними і допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_1 на день звернення до суду з цим позовом 14 травня 2018 року без поважних причин була відсутня у спірній квартирі понад встановлений у ст. 71 ЖК України шестимісячний строк.

Крім того, як вбачається, з наданих суду документів до заяви про перегляд заочного рішення від 28.11.2018 року,- 31 березня 2019 року в день виборів Президента України, прийшовши на виборчу дільницю №630853 територіального виборчого округу №175, ОСОБА_1 не мала можливості проголосувати, тому що не була зареєстрована в уточненому списку виборців. Звернувшись до відділу Державного реєстру, їй стало відомо, що судовим рішенням вона була знята з реєстрації місця проживання. ОСОБА_2 з метою позбавлення її житла, умисно приховував від неї судові повістки.

Спірна квартира видана ОСОБА_2 та членам його родини: дружині ОСОБА_1 та дочці ОСОБА_6 у постійне користування згідно ордеру на житлове приміщення №2970 від 03.09.2007 року на підставі рішення виконкому №598 від 14.08.2007 року. Вказує, що вимушена була виїхати із квартири до батьків разом із дочкою у зв`язку із зловживанням чоловіком алкоголю та застосуванням фізичного та психологічного насильства, однак періодично приїжджала у квартиру. ОСОБА_2 створював умови, що постійно перешкоджали їй вільно користуватися квартирою. В 2018 році він в черговий раз змінив замки у квартирі, з приводу чого вона зверталася до правоохоронних органів. Також заявник зазначила, що ОСОБА_2 не вперше намагається позбавити її житла, що підтверджується рішенням апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2013 року, про існування якого ОСОБА_2 та представник Квартирно-експлуатаційного відділу не повідомили суд.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 була вселена у спірну квартиру як член сім`ї наймача, який після розірвання шлюбу чинить їй перешкоди у користуванні цією квартирою.

Таким чином, ОСОБА_2 після розірвання шлюбу чинить їй перешкоди у користуванні цією квартирою, що підтверджується її зверненням до правоохоронних органів, та належними та допустимими доказами. відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі без поважних причин та самовільно залишила це житло, а припинення сімейних відносин не позбавляє її права користування та проживання у займаному приміщенні.

Матеріали справи містять копії численних звернень відповідача ОСОБА_1 у Харківську місцеву прокуратуру №6, до Харківського відділу поліції Люботинське відділення ГУНП в Харківській області з приводу неправомірних, на її думку, дій ОСОБА_2 щодо створення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного суду від 10 січня 2019 року у справі №337/5264/17-ц.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що підстави звернення до суду з даним позовом не змінилися та жодного доказу, який би свідчив що відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з часу ухвалення рішення апеляційним судом Харківської області про відмову у задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням змінилися настільки, що відповідач може проживати у спірному житловому приміщенні не побоюючись, суду не надано.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 04 травня 2020 року у справі №295/14291/17-ц.

Доводи скарги викладені у апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного перегляду справи.

Судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.259, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Харкова-залишити без задоволення.

РішенняХарківського районного суду Харківської області від 28 травня 2021 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 11 жовтня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.