ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/3156/20 Номер провадження 22-ц/814/2329/21Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Автозаводського районного суду Полтавської області від 12 жовтня 2020 року (час ухвалення судового рішення та дата виготовлення повного тексту рішення не зазначено не зазначена) у справі за позовом Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про стягнення заборгованості.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року АТ « Полтаваобленерго» звернулось до суду з вказаним позовом, просило стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 заборгованість за послуги з теплопостачання у вигляді централізованого опалення та гарячого водопостачання у сумі 255 131, 99 грн., індекс інфляції боргу в розмірі 11 469,20 грн., 3% річних від суми боргу 5 330,50 грн. та у повернення сплаченого судового збору 4 078,98 грн..

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що відповідачами всупереч п.18 «Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМ України від 21 липня 2005 р. за № 630, не виконуються обов`язки та не оплачується своєчасно і у повному обсязі вартість наданих позивачем послуг.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 12 жовтня 2020 року позов АТ «Полтаваобленерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на користь АТ «Полтаваобленерго» в особі Кременчуцької філії заборгованість за надані послуги з теплопостачання у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в розмірі 255 131,99 грн., індекс інфляції боргу в розмірі 11 469,20 грн., 3% річних від суми боргу 5 330,50 грн., а всього 271 931 грн. 98 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , на користь АТ «Полтаваобленерго» в особі Кременчуцької філії судовий збір у розмірі по 509,97 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з неї заборгованості, ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказувала, що вона не є споживачем комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки до 15.04.2017 року вона була неповнолітньою особою, а по досягненню повноліття не проживала за вказаною адресою та не укладала з позивачем жодного договору.

Правом подачі відзиву учасники справи не скористались.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно розрахунку заборгованості станом на 01.04.2020 рік за особовим рахунком НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 рахується заборгованість за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у розмірі 255 131 грн 99 коп. (а.с.6-8)

Відповідно розрахунку інфляції та нарахувань 3% річних по о/р 86053 за адресою: АДРЕСА_2 , на суму заборгованості нараховано 255 131,99 грн.(а.с.9-12).

Згідно копії довідки виконавчого комітету Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області № 620 від 23.12.2020 року (про реєстрацію місця проживання) ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 23 грудня 2020 року (а.с.90).

Задовольняючи позовні вимоги АТ «Полтаваобленерго», суд першої інстанції виходив з доведеності та обгрунтованості позовних вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України від 24 червня 2004 року №1875-IV «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно ч.2 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник. Власником закон визначає фізичну або юридичну особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку (абз. 7 ч.1 ст.1 цього Закону); споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (абз.14 ч.1 ст.1 Закону).

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

Згідно п.5 ч.3 ст.20 указаного Закону, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 26.09.2018 по справі №750/12850/16-ц та від 06.11.2019 у справі №642/2858/16, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

У постанові ВС 20 вересня 2018 року (справа №522/7683/13-ц) викладена така правова позиція:

«… в силу належності квартири на праві спільної часткової власності, кожен із співвласників має нести відповідальність відповідно до своєї частки у спільному майні, оскільки іншої домовленості між співвласниками щодо утримання квартири не встановлено, доказів визначення уповноваженого власника квартири не надано.

Тягар утримання майна лежить на співвласниках квартири (стаття 322 ЦК України).

Встановивши, що ОСОБА_6 є власником ? частини квартири, а ОСОБА_7 Ф є власником ? частини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з кожного з них заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірах, що відповідають їх часткам у праві спільної часткової власності на квартиру.»

Отже, з урахуванням наведених вище норм права та правових висновків суду касаційної інстанції для правильного вирішення спору цієї категорії суд має, перш за все, встановити правовий статус помешкання (комунальна власність, приватна власність), відповідачів по справі, споживачів комунальних послуг (квартиронаймач і члени його сім`ї або ж співвласники), а також наявність між ними угоди щодо участі у витратах зі сплати комунальних послуг.

Згідно ст.12, ст.81 ЦПК України обов`язок доказування покладений на сторони спору, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) не позбавляє учасника справи обов`язку подати суду докази існування обставин, які є істотними для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач окрім позовної заяви подав суду розрахунки заборгованості (6-12), копію статуту підприємства (а.с.13-16).

У самій позовній заяві відсутні дані щодо правового статусу квартир та їх мешканців, що унеможливлює вирішення питання про солідарне чи у певних частках стягнення заборгованості.

Заборгованість розрахована з вересня 1997 року по липень 2014 року і з червня 2016 року по квітень 2019 року.

У позові зазначена дата народження відповідача ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.1), що підтверджено також відповіддю Автозаводської районної адміністрації (а.с.37). Отже, відповідач до 15 квітня 2017 року була неповнолітньою та не може нести відповідальність за порушення цивільно-правового обов`язку зі сплати комунальних платежів за період до квітня 2017 року.

Згідно позову відповідачі проживають у квартирах АДРЕСА_4 і АДРЕСА_5 , проте до позову не долучено жодного документа на підтвердження цього факта, що унеможливлює встановити чи є квартири АДРЕСА_4 і АДРЕСА_6 одним об`єктом нерухомості, на який здійснюється постачання комунальних послуг, чи це два окремих об`єкта нерухомості.

З наведеного слідує, що позивач не довів належними і допустимими доказами те, що відповідач ОСОБА_1 увесь період із вересня 1997 року по квітень 2019 року була споживачем (фактичних) послуг та була членом сім`ї власника або наймача квартири, або ж вона є співвласницею квартири.

З урахуванням встановленого апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, тому рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову відносно ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч.13 ст.141ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки судом апеляційної рішення суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, витрати, понесені позивачем при поданні позову до суду, покладаються на позивача, а судові витрати понесені відповідачем при подачі апеляційної скарги підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 просила звільнити її від сплати судового збору.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Апеляційна скарга задоволена в повному обсязі, таким чином з Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 4 078,98 грн. Х 150% = 6 118,47 грн.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Автозаводського районного суду Полтавської області від 12 жовтня 2020 року у частині задоволених вимог про стягнення заборгованості із ОСОБА_1 скасувати, ухвалити нове рішення у цій частині.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» на користь держави судовий збір у розмірі 6 118,47 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 06 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов