КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/9568/2021 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Мостової Г.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала в ФОП ОСОБА_1 з 15 лютого 2017 року на посаді продавця-консультанта оптичної групи товарів, що підтверджується трудовим договором від 15 лютого 2017 року № 1. На даний час трудові відносини припинено, однак договір не розірвано та відповідного запису в трудовій книжці не зроблено.

У зв`язку з вищевикладеним, враховуючи фактичне звільнення позивача з роботи, остання звернулась до суду з позовом для захисту своїх порушених прав.

З урахування уточнених позовних вимог, просила стягнути з ФОП ОСОБА_1 на свою користь нараховану але не виплачену заробітну плату у період з 15 лютого 2017 року по 31 січня 2019 року, що становить 82 449,00 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 лютого 2019 року по день ухвалення рішення.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва 22 березня 2021 року задоволено позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 82449 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 102645,14 грн. без врахування утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 880,94 грн.. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Вказує, що суд першої інстанції віднісся до аргументів та доказів, які надано відповідачем, необєктивно та упереджено. Зазначає, що позивач зловживає своїми процесуальними правами, оскільки тривалий час зволікав із поданням позовної заяви до суду. Посилається на практику Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати у період з 15 лютого 2017 року по 31 січня 2019 року, що становить 82449,00 грн, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, представником відповідача не надано жодних доказів про те, що позивач була відсутня на робочому місці та не виконувала роботу передбачену трудовим договором, а також, що позивачу перерахована чи виплачена готівкою заробітна плата у розмірі, визначеному трудовим договором. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем порушено право позивача, гарантоване статтею 43 Конституції України та не виплачені всі належні до виплати суми в день звільнення, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата в сумі 82449 грн, оскільки саме таку суму просила стягнути позивач, а суд відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України не може вийти за межі позовних вимог.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01 лютого 2019 року по день ухвалення рішення, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що у відповідності до ст. 117 КЗпП України така виплата підлягає стягнення на користь позивача.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо позовної вимоги про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати у період з 15 лютого 2017 року по 31 січня 2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації, або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці своєчасно на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі статтею 29 Закону України «Про оплату праці» при укладенні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть проводитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення, роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш, як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин - відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечуватиме достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, встановленим ст.12 Закону України «Про оплату праці».

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, наведеним у ч.2 ст.233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Зазначене дає підстави для висновку, що до складу заробітної плати найманого працівника входить винагорода за виконану роботу, як це встановлено ст.94 КЗпП України і ст.1 ЗаконуУкраїни «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у ст.12 цього Закону України.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який проводиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань і утримань із заробітної плати; в) суми заробітної плати, що належить до виплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівнику регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох раз на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 , що підтверджується трудовим договором від 15 лютого 2017 року (а. с. 7).

Відповідно до п. 2 трудового договору ОСОБА_2 була прийнята на посаду продавця-консультанта оптичної групи товарів.

Відповідно до п. 3 трудового договору від 15 лютого 2017 року фізична особа-підприємець зобов`язується оплачувати працю працівника в розмірі 3200 грн.на місяць. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, зазначала про те, що відповідачем їй не виплачена заробітна за період з 15 лютого 2017 року по 31 січня 2019 року.

Згідно відомостей зазначених в довідці форми ОК-5 з Пенсійного фонду України, згідно з якою сума заробітку позивача за період з 15 лютого 2017 року по 31 січня 2019 року становить 84049 грн..

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати у період з 15 лютого 2017 року по 31 січня 2019 року, оскільки в даному випадку саме на роботодавця покладено обов`язок який би спростовував вимоги позивача щодо стягнення заробітної плати, проте роботодавцем в суді першої та апеляційної інстанції не надано таких доказів.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01 лютого 2019 року по день ухвалення рішення.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Встановлено, що відповідно до довідки з Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України від 19.08.2021 року ОСОБА_2 виїзджала за кордон з 07.08.2017 по 19.08.2017 року; з 22.12.2017 року по 01.01.2018 року; з 13.05.2018 року по 28.05.2018 року; з 26.09.2018 року по 09.10.2018 року (а.с. 197).

Згідно довідки з Київського національного торговельно-економічного університету від 30.08.2021 року №1927/08-01 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в архіві університету відсутня (а.с. 207).

Відповідно до рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20 жовтня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, стягнення компенсації за вимушені прогули відмовлено повністю (а.с. 218-220).

Також, із вказаного судового рішення встановлено, що згідно трудового договору № 1 від 01.02.2019 року, укладеного між Приватни підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , остання була прийнятий на роботу на посаду продавець-консультант оптичної групи товарів. Строк дії договору безстроково (а.с. 8).

Згідно даних, отриманих від Державної податкової служби України ОСОБА_2 прийнята на роботу ФОП ОСОБА_3 ( НОМЕР_1 ) 01.02.2019 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Апеляційним судом встановлено, що в мтеріалах справи відсутня довідка про середньоденну заробітну плату відповідно до постанови Кабінету Міністрів № 100 від 08.02.1995 р. "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати". Крім того, стронами в суді першої та апеляційної інстанції клопотання про її витребування не заявлялось.

З урахуванням викладного, суд апеляційнї інстанії вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01 лютого 2019 року по день ухвалення рішення, оскільки у суду апеляційної інстанції відсутні докази, з яких можна було б встановити середньоденну заробітну плату позивача для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги про середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01 лютого 2019 року по день ухвалення рішення не підлягають до задоволення.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01 лютого 2019 року по день ухвалення рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01 лютого 2019 року по день ухвалення рішення не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року скасувати в частині стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 102645,14 грн. без врахування утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів, і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «06» жовтня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіД.Р. Гаращенко
Г.І. Мостова