ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 624/398/20

провадження № 22ц/818/4328/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 и на заочне рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 02 липня 2020 року в складі судді Куст Н.М.

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 23 квітня 2018 року між ним та ОСОБА_2 укладено усний договір позики грошових коштів, за умовами якого він надав їй у борг 75 729,70 грн, які вона зобов`язалася повернути до 23 липня 2018 року, що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_2 .

Вказав, що у зазначений термін відповідачка борг не повернула та відповідно не виконала свої зобов`язання, у зв`язку з чим з неї підлягає стягненню сума боргу за розпискою та 3% річних, які за два роки складають 4543,80 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг у розмірі 75 729,70 грн, три проценти річних від простроченої суми за два роки у розмірі 4543,80 грн, а всього 80 273,50 грн та судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Заочним рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 02 липня 2020 року, в якому ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 09 липня 2020 року виправлено описки, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на його користь заборгованість в розмірі 80 152,09 грн, в іншій частині позову - відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 839,54 грн.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_2 подала заяву про його перегляд.

Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2020 року поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду; заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила судове рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що зміст розписки є суперечливим та не підтверджує укладення між сторонами договору позики і отримання нею грошей у борг. Судом не встановлено факту надання коштів ОСОБА_1 , джерело отримання значної суми, факт укладення договору позики, тобто правову природу дій сторін. Її позицію не з`ясовано, не здійснено відео- та звукозапис процесу. Вказала, що її адвокат Жигилій П.В. належним чином не виконував своїх обов`язків. Посилалась на наявність нововиявлених обставин у справі.

28 липня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Вказав, що апеляційна скарга фактично містить у собі скаргу на дії представника відповідачки, а не посилання на докази та обставини, що могли б бути підставою для скасування судового рішення. Ним надано до суду оригінал розписки, написаний ОСОБА_2 власноручно, яка містить дату отримання коштів, їх розмір, посилання на отримання коштів саме у борг і дату повернення. Наявність у нього оригіналу боргової розписки свідчить про те, що боржницею свої зобов`язання з повернення боргу не виконані. У заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_2 стверджувала, що кошти у борг не брала, а розписку написала начебто внаслідок нестачі товарів, оскільки вона перебувала у трудових відносинах з його дружиною. Проте, він не має будь-якого відношення до цих правовідносин, розписку написано саме йому. В апеляційній скарзі відповідачка на такі обставини вже не посилалась. Відповідачка звернулась до поліції щодо написання розписки під тиском лише на стадії виконання заочного рішення суду. Судове рішення ухвалено 02 липня 2020 року, а договір з адвокатом Жигилій П.В. відповідачка уклала лише 03 серпня 2020 року, тобто він і не міг брати участі у розгляді справи, та її посилання на те, що справу розглянуто без її представника, є необґрунтованими.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 отримала кошти у борг від ОСОБА_1 та не виконала своє зобов`язання з їх повернення, тому вимоги позивача про стягнення з неї боргу та 3% річних є обґрунтованими.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 квітня 2018 року ОСОБА_2 склала розписку про те, що вона отримала у позику грошові кошти в розмірі 75 729,70 грн у ОСОБА_1 , які зобов`язалась повернути до 23 липня 2018 року (а. с. 7 оригінал).

З 15 квітня 2013 року по 02 липня 2018 року ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з ОСОБА_3 , працюючи продавцем, що підтверджується копією трудового договору (а. с. 47).

У лютому 2021 року ОСОБА_2 разом з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулись до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Вказали, що ОСОБА_1 вчинено щодо них шахрайські дії. Так, у 2018 році вони працювали у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 у магазині. Після здійснення ревізії виявлено недостачу, внаслідок чого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під тиском змусили їх написати розписки нібито про отримання коштів. В подальшому ОСОБА_1 звернувся з позовами до суду (а. с. 102).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року, справа № 359/1227/16-ц, провадження № 61-12412св18.

При цьому, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення певної грошової суми, так і дата її отримання.

Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, провадження №61-910св18, від 16 серпня 2018 року, справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18, від 21 березня 2018 року, справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18.

Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або уповноважена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки.

У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що, не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у цій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Відповідне тлумачення надано у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17, провадження № 61-21724св18.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року, справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18; Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18; Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.

Належним чином дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи суд першої інстанції установив справжню правову природу правовідносин сторін, факт передання відповідачці в позику коштів, її зобов`язання повернути кошти, розрахував розмір заборгованості відповідно до вимог закону, у тому числі, й щодо застосування положень статті 625 ЦК України, законно й обґрунтовано задовольнив позов.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що зміст розписки є суперечливим та не підтверджує укладення між сторонами договору позики і отримання грошей у борг; що не встановлено факту надання коштів, джерело отримання значної суми, факту укладення договору позики, тобто правової природи дій сторін, спростовуються матеріалами справи, зокрема, змістом розписки від 23 квітня 2018 року, який є чітким, зрозумілим та не допускає двозначного тлумачення.

Розписка про отримання у борг грошових коштів відповідачкою є документом, який виданий боржницею кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачкою від позивача певної грошової суми й зобов`язання повернути отримані грошові кошти.

Наявність оригіналу розписки у позивача підтверджує факт не повернення коштів.

Зазначаючи у заяві про перегляд заочного рішення про те, що між нею та дружиною позивача існували трудові правовідносини, та внаслідок торгівлі непродовольчими товарами виникла недостача, а розписка написана примусово, під погрозами і тиском, ОСОБА_2 на підтвердження своїх доводів взагалі не надала ні акту ревізії, ні доказів про недостачу чи звернення до правоохоронних органів з приводу погроз позивача.

До поліції з приводу дій ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулась лише у лютому 2021 року, тобто значно пізніше ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Посилаючись на безгрошовість позики, відповідачка правочин у судовому порядку не оспорила, з відповідним позовом про недійсність договору не зверталась.

Отже, саме по собі посилання на зазначені вище обставини без надання жодних доказів на їх підтвердження не може слугувати підставою для відмови у позові.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 388/1354/17-ц, провадження № 61-45859 св 18.

При цьому, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на вказані обставини вже не посилалась.

Твердження ОСОБА_2 щодо того, що її позицію не з`ясовано, не здійснено фіксування процесу, є безпідставними, оскільки вона, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила та клопотань про відкладення розгляду справи не подавала. У зв`язку з чим, судом першої інстанції розглянуто справу у заочному порядку без фіксування процесу технічними засобами, що відповідає вимогам ЦПК України.

Посилання відповідачки на те, що її адвокат Жигилій П.В. належним чином не виконував своїх обов`язків, не можуть бути взяті до уваги, оскільки не є підставою для скасування судового рішення. При цьому, договір з адвокатом відповідачкою укладено вже після ухвалення оскаржуваного заочного рішення суду.

Доводи ОСОБА_2 щодо наявності нововиявлених обставин у справі також не можуть бути взяті до уваги, оскільки це є підставою для звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд справи за нововиявленими обставинами, а не для апеляційного перегляду.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що заочне рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а заочного рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 и залишити без задоволення.

Заочне рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 02 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2021 року.