Справа № 638/4869/19
Провадження № 2/638/1018/21
РІШЕННЯ

Іменем України

06 жовтня 2021 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Латки І.П.,

за участю секретаря судового засідання Котельнікової А.Р.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадженні у залі суду м. Харкова цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в обґрунтування якого вказав, що 03 лютого 2010 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

За змістом письмової заяви ОСОБА_3 , посвідченої приватним нотаріусом 15 серпня 2015 року, та письмовими свідченнями ОСОБА_7 дружини ОСОБА_3 , посвідченими приватним нотаріусом 08 липня 2019 року, «грошові кошти в сумі 440000 грн за квартиру АДРЕСА_1 були отримані в повному обсязі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 безпосередньо від ОСОБА_1 в присутності ОСОБА_2 . Всім даним особам достеменно відомо, що фактичним покупцем даної квартири є ОСОБА_1 , який за власні грошові кошти купує цю квартиру для своїх неповнолітніх дітей».

Позивач, посилаючись на те, що вказаний договір є удаваним, зазначає, що правочин купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 є спрямований на настання правових наслідків у вигляді набуття права власності на дану квартиру ОСОБА_1 .

Позивач в уточненій позовній заяві просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я.В. від 03 лютого 2010 року, зареєстрований в реєстрі за № 365, в частині покупця - ОСОБА_2 ; визнати ОСОБА_1 покупцем квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я.В. від 03 лютого 2010 року, зареєстрований в реєстрі за № 365.

В письмовій заяві ОСОБА_2 визнала позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 12 квітня 2021 року відмовлено у прийнятті визнання позову ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 не надав відзиву на позовну заяву.

В письмових поясненнях ОСОБА_4 зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Крім того, твердження позивача про те, що він надав свої власні кошти для придбання спірної квартири не підтверджено доказами. Додатково ОСОБА_4 посилається на те, що даний позов спрямований на порушення його прав володіння вказаною квартирою, оскільки судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя за ОСОБА_4 визнано право власності на спірну квартиру.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2019 року (головуючий суддя Омельченко К.О.) позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження з повідомленням сторін про дату, час та місце судового засідання. Призначено підготовче судове засідання.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 березня 2021 року на підставі рішення зборів суддів та розпорядження керівника апарату суду №02-06/352, виданого відповідно до наказу голови суду №02-03/28 від 03 березня 2021 року відрахування зі штату судді ОСОБА_8 у зв`язку зі смертю, справу розподілено судді Дзержинського районного суду м. Харкова Латці І.П.

Ухвалою суду від 16 березня 2021 року (головуючий суддя Латка І.П.) справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 04 серпня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник третьої особи Туманова Володимира Вікторовича заперечував проти позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, заслухавши покази свідків, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 лютого 2010 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , як продавцями, та ОСОБА_2 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу, відповідно до п. 1 якого ОСОБА_3 , ОСОБА_6 передають у власність на вигідних для себе умовах, а ОСОБА_2 приймає у власність на умовах купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 , та зобов`язується сплатити за неї обговорену суму грошей, що підтверджується копією договору купівлі-продажу (т 1, а.с. 5).

В п. 7 вказаного договору купівлі-продажу зазначено, що нотаріусом доведено до відома сторін згоду від чоловіка покупця на підписання та посвідчення договору купівлі-продажу вищевказаної нерухомості.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2018 року в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . В цій часті рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2018 року залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року (т. 1, а.с. 31-48).

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 травня 2019 року № 165954772 та Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 червня 2021 року № 261253681 державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області Шеховцовою Маргаритою Євгенівною зареєстровано право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі постанови Харківського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року та рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2018 року у справі № 635/2263/15-ц, форма власності приватна, розмір частки - 1 (т. 1, а.с. 30,190-191).

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18, від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17(пункт 75) та від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54)) зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Звертаючись до суду із вимогою про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним, позивач зазначив, що правочин купівлі-продажу є спрямований на настання правових наслідків у вигляді набуття права власності на дану квартиру ОСОБА_1 .

При цьому, як зазначалось вище, в п. 7 спірного договору купівлі-продажу зазначено, що нотаріусом доведено до відома сторін згоду від чоловіка покупця на підписання та посвідчення договору купівлі-продажу вищевказаної нерухомості.

Отже, ОСОБА_4 під час укладення вказаного договору надавав свою згоду на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 03 лютого 2010 року.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Крім того, рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2018 року в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . В цій часті рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2018 року залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року.

Право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в установленому законом порядку.

Таким чином, ОСОБА_4 під час укладення спірного договору надавав свою згоду на його укладення, що свідчить про те, що вказана квартира набувалась у спільну сумісну власність подружжя, та на момент подання позову за ОСОБА_4 на підставі рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2018 року та постанови Харківського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року в установленому законом порядку зареєстровано право власності на вказану квартиру. Тобто, як на момент пред`явлення позову, так і на час розгляду справи ОСОБА_4 є власником спірної квартири.

Отже, заявлені позивачем вимоги стосуються прав та обов`язків ОСОБА_4 і не можуть бути розглянуті судом і вирішені в спорі позивача з третьою особою, яка в такій ситуації має бути залучена співвідповідачем, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд в змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення такого співвідповідача позовні вимоги вирішені бути не можуть.

При цьому, питання щодо залучення співвідповідача при розгляді цієї справи є правом позивача, яке може бути реалізовано у встановлений ЦПК України процесуальний строк.

Водночас, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним в частині покупця договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_4 , позивач не подавав заяв чи клопотань про залучення ОСОБА_4 як співвідповідачів.

У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Із позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 04 серпня 2019 року, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання, ухвалою суду від 04 серпня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті.

Як під час підготовчого провадження, так і під час розгляду справи по суті позивачем не заявлялось клопотань про залучення співвідповідачем ОСОБА_4 , суд же за власною ініціативою без згоди позивача позбавлений права залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Таким чином, з огляду на те, що як звертаючись до суду з позовом, так і під час розгляду справи позивач не подавав заяв чи клопотань про залучення ОСОБА_4 як співвідповідача, з урахуванням умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті останнього, тому дана обставина є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, що не позбавляє права позивача повторно звернутися до суду з позовом, але з залученням до справи всіх належних відповідачів.

При ухваленні рішення з зазначених підстав суд вважає недоцільним робити аналіз іншим обставинам і доказам по справі, так як вони можуть стати предметом розгляду справи при зверненні позивача до суду з позовом до всіх належних відповідачів.

Керуючись ст. 7, 10, 12, 13, 76, 81, 258, 259, 263-265, 273-274, 279, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , відмовити.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017) рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 07 жовтня 2021 року.

Суддя І.П. Латка