Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/1881/21
Провадження №: 2/332/1128/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 жовтня 2021 р. м.Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді - Сінєльніка Р.В.,
при секретарі - Васильченко Н.О.,
ВСТАНОВИВ:
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, та зазначила, що наразі заробітна плата відповідачем їй виплачена, позов підтримує у повному обсязі, на неодноразові запитання суду вказала, що додаткових клопотань та інших доказів не має, просила позов задовольнити.
Представник відповідача, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
На підставі наявних у справі доказів, зі згоди представника позивача, суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з нижченаведених підстав.
Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України,кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
В позові зазначено, що ОСОБА_1 працювала на ПрАТ «ЗМК Укрсталь Запоріжжя» з 16.10.2020 року на посаді кухарем 4 розряду у цеху суспільного харчування.
Але належних доказів трудових правовідносин позивача з відовідачем суду надано не було.
Копія одного розвороту трудової книжки, в якій містяться записи про прийом на роботу та звільнення ПрАТ «ЗМК Укрсталь Запоріжжя», не містять інформації, на чиє ім`я видана ця трудова книжка (а.с.6).
Копія заяви ОСОБА_1 про її звільнення, не містить жодної печатки підприємства-відповідача та відомостей про завірення копії цього документа, та не містить інформації про розрахунки по заробітній платі (а.с.7).
Копія заяви ОСОБА_1 з проханням надати їй довідку про заборгованість по заробітній платі також не містить жодної печатки підприємства-відповідача та відомостей про завірення копії цього документа, та не містить інформації про розрахунки по заробітній платі (а.с.11).
Довідка про доходи позивача та про її роботу в ТОВ «Конфі Трейд» не має відношення до предмету спору (а.с.10).
Але, відповідно до ч.2ст.9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Надані позивачем розрахункові листи не містять всіх реквізитів бухгалтерського документу, документи не посвідчено підписом та печаткою відповідальної особи, відповідно до вимог Закону, з урахуванням яких були б наявні підстави для висновку про належність поданого доказу.
В ході розгляду справи позивач надав лист з Головного управління Держпраці у Запорізькій області № 08/02.8-06/9257, де зазначено, що ПАТ «Завод металоконструкцій Укрсталь Запоріжжя» було проведено з нею розрахунок по заробітній платі вже після звільнення, але зазначений лист не мав інформації про стан розрахунків між сторонами на момент розгляду справи, тим більше що зі слів позивача наразі борг по зарплаті погашений (а.с. 24-25). У відсутності довідки з підприємства-відповідача та доказів щодо наявності трудових відносин суд вважає вказаний лист з Головного управління Держпраці у Запорізькій області недостатнім доказом для задоволення позовних вимог. Клопотань про витребування довідки у відповідача про стан заборгованості по зарплаті позивач не заявляла. При цьому на неодноразові запитання суду позивач ОСОБА_1 вказала, що додаткових клопотань та інших доказів вона не має.
Оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем в порядку ст. 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні працівника та грошової компенсації за затримку розрахунку, а також не було обґрунтовано наявності, передбачених ст. 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених нею обставин.
Позивачем не наведено обґрунтованого розрахунку грошової компенсації за затримку розрахунку, з урахуванням яких суд дійшов би висновку про обґрунтованість розміру належних до виплати позивачу сум.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 83 ЦПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.
Виходячи із заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні працівника та грошової компенсації за затримку розрахунку, позивач має довести порушення відповідачем законодавства про працю згідно з вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, та, відповідно до ч. 2 ст. 83, ч. 5 ст. 177 ЦПК України, зобов`язаний подати суду всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що доводи позову щодо порушення права позивача на оплату праці не підтверджені належними доказами, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченої заробітної плати при звільненні працівника та грошової компенсації за затримку розрахунку, не підлягають задоволенню.
Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.
Частиною 1 ст.117КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, за своєю правовою природою середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.
Враховуючи, що в ході розгляду справи не підтверджено обставин порушення права позивача на оплату праці за відсутності доказів про наявність розміру заборгованості нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні працівника та грошової компенсації за затримку розрахунку, суд вважає позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.
За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню у повному обсязі.
Поряд з викладеним, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку необхідності відмовити у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення виготовлено 11.10.2021р.
Суддя Р.В. Сінєльнік