П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 року м. Київ

Справа № 363/1423/20

Провадження: № 22-ц/824/12990/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Пікуль А.А., Борисової О.В.,

секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Баличевої М.Б.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,

в с т а н о в и в :

В квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що він вимушено, без свої волі, під психологічним тиском ОСОБА_3 , написав розписку про отримання від ОСОБА_1 10 000 доларів США, яку передав ОСОБА_1 ОСОБА_3 , в свою чергу, хотів покращити своє матеріальне становище за його, позивача, рахунок. Коли він, ОСОБА_2 , став заперечувати йому, то ОСОБА_3 перейшов до погроз фізичною розправою шляхом позбавлення життя позивача та членів його сім`ї. ОСОБА_3 вимагав, щоб позивач написав розписку, що він взяв у борг 10 000 доларів США, але не у нього, а у ОСОБА_1 . Він, ОСОБА_2 , зрозумів, що вони діють спільно. Через недовгий час після написання розписки ОСОБА_3 став телефонувати його дружині, вимагаючи, щоб він, позивач, або вона, його дружина, віддали борг, при цьому, висловлював погрози позбавлення їх життя та життя їх сина. Оскільки гроші відповідачем йому не передавалися, розписка була написана під примусом, такий правочин слід визнати недійсним.

Рішенням Вишгородського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 840,80 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що розпискою було підтверджено саме факт передачі ним коштів позивачу, тобто, дана розписка підтверджує наявність боргового зобов`язання. Вказав, що 12 червня 2019 року він надав ОСОБА_2 у борг грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, а останній, в свою чергу, зобов`язувався повернути зазначений борг до 20 червня 2019 року. Написання розписки та передача коштів відбулася в присутності ОСОБА_3 . Факт написання розписки позивач не заперечував, однак його твердження про те, що договір позики не відповідав його внутрішній волі, був укладений під впливом насильства та без фактичної передачі йому грошей, не відповідають дійсності, є надуманими та направленими на введення суду в оману з метою уникнення боргового зобов'язання. Відмітив, що будь-яких доказів безгрошовості позики позивач не надав. Зазначив, що після спливу вказаного періоду часу позивач свого зобов'язання не виконав, а тому він звернувся до Печерського районного суду міста Києва із позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Стверджував, що ні про які погрози про позбавлення життя позивача, його дружини та сина йому невідомо.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що твердження відповідача про наявність між ними договірних правовідносин позики не підтверджені доказами. Крім того, відповідачем не було надано доказів, що розписка є саме борговою. Також вказав, що відповідач не ставив перед судом питання про допит свідка ОСОБА_3 , в присутності якого була написана розписка, тому посилання відповідача на цього свідка через два роки є незрозумілим. Звертав увагу, що він, ОСОБА_2 , звертався до правоохоронних органів за фактом погроз йому та членам його сім`ї, за наслідком чого слідчим Оболонського УП ГУНП у м. Києві було внесено відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 355 КК України. Зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та його адвокат Мазуркевич М.А. заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, згідно змісту розписки без дати ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 10000 доларів США з кінцевим терміном повернення грошових коштів 20.06.2019 року.

15.01.2020 року до Оболонського УП ГУ НП в м. Києві надійшла ухвала Оболонського районного суду м. Києва з приводу внесення відомостей за заявою ОСОБА_2 про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України. 15.01.2020 року вказані відомості Оболонським УП ГУ НП в Київській області було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000271 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 235 ЦК України.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

У статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18 зазначено, що статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак, не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Під насильством необхідно розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

За своєю правовою природою принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві засновано на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей суду та сторін. При цьому принцип змагальності сторін взаємопов`язаний із принципами диспозитивності цивільного судочинства та незалежності суду. Суд досліджує та оцінює надані учасниками справи або витребувані за їх клопотання докази, але, за загальним правилом, збирання доказів не є обов`язком суду (статті 2, 12, 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 , звертаючись до суду із вказаним позовом, посилався на те, що договір позики, укладений між ним та ОСОБА_5 є недійсним, оскільки укладений ним під психологічним тиском та погрозами позбавлення його та його сім`ї життя.

Із змісту позовної заяви убачається, що обставини, за яких позивач написав розписку про отримання позики, відбувались у червні 2019 року.

На обґрунтування заявлених вимог позивачем надано до суду витяг з ЄРДС про внесення 15.01.2020 року до ЄРДС даних про вчинення відносно ОСОБА_2 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України, за № 0000271.

З вказаного витягу убачається, що із заявою про вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України, ОСОБА_2 звернувся 14 січня 2020 року.

З огляду на те, що обставини написання позивачем розписки відбувались у червні 2019 року, а із заявою про вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України, ОСОБА_2 звернувся лише 14 січня 2020 року, тобто, через півроку після настання подій, за яких він, як зазначає, був вимушений написати боргову розписку, витяг з ЄРДС не може бути належним доказом на підтвердження факту застосування до нього фізичного чи психологічного тиску та вчинення правочину проти своєї справжньої волі.

Покази свідків, зокрема, ОСОБА_2 та його дружини не мають доказового значення, оскільки вони є заінтересованими та пов`язаними між собою особами.

Будь-яких інших доказів на підтвердження наведених у позовній заяві обставин ОСОБА_2 надано не було,а тому наведені ним у позовній заяві обставини не дають підстав для висновку про укладення оспорюваного договору позики під впливом насильства.

Також у позовній заяві позивач посилався на те, що правовідносини, які виникли між ним та відповідачем, не є договором позики. Після написання розписки ОСОБА_1 жодного разу не звертався до нього, позивача, щодо повернення боргу, не відповідав на дзвінки ні його, ОСОБА_2 , ні його дружини. Також вказував, що зміст написаної розписки не свідчить про отримання коштів саме у борг, а тому відсутні підстави вважати таку розписку борговою.

Перевіряючи висновки суду в цій частині, колегія суддів ураховує наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) наголошено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16З (провадження №№ 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Написана ОСОБА_2 розписка містить прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, паспортні дані позичальника, суму позики та строк, на який грошові кошти надавались.

У розписці ОСОБА_2 визнав борг в сумі 10 000 доларів США, визнав природу боргу та наявне зобов`язання щодо його повернення, власноручно зазначивши, що «взяв у ОСОБА_1 10 000 доларів США. Зобов`язуюсь повернути до 20 червня 2019 року».

Відсутність у розписці дати її написання не є підставою для задоволення позову про визнання договору позики недійсним, оскільки, складаючи вказану розписку і підписуючи її, позивач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти у визначений строк. Узгодження сторонами істотних умов договору позики, як то суми боргу, та зобов`язання її повернення до визначеного у розписці строку, та, відповідно, факт отримання грошових коштів підтверджується змістом розписки.

Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень вищенаведеної статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику.

Позивачем не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину, не доведено факту неотримання коштів. Доказів, які б підтверджували безгрошовість договору позики, позивачем не надано.

При цьому, заперечуючи наявність правовідносин позики між ним та відповідачем, ОСОБА_2 жодним чином не пояснює, як саме кваліфікуються ті правовідносини, які, на його думку, виникли між сторонами.

Відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником, а тому посилання позивача з цього приводу на пояснення його дружини не можуть бути підставою для задоволення його позовних вимог.

Також не може бути підставою для задоволення позову і посилання ОСОБА_2 на те, що відповідач не вимагав повернення коштів, оскільки це є правом відповідача. Більше того, в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

ОСОБА_2 не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, належними і допустимими доказами не довів факту відсутності між ним та відповідачем правовідносин, що виникли з договору позики, та неотримання ним коштів від відповідача, не довів факту застосування до нього психологічного тиску з боку відповідача або інших осіб, та, відповідно, вчинення правочину проти своєї волі.

Посилання суду першої інстанції на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2017 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц, у постановах Верховного Суду в постановах від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц є помилковими, оскільки обставини у зазначених справах є відмінними від обставин у справі, яка переглядається.

Суд першої інстанції не дослідивши належним чином надані сторонами докази, не з`ясувавши фактичні обставини справи відповідно до вимог ЦПК України, не установив справжню правову природу правовідносин сторін, якими підтверджено правовідносини позики, факт отримання позивачем в позику коштів, його зобов`язання повернути кошти, їх розмір, не звернув уваги на те, що надані позивачем докази не підтверджують факту застосування до нього психологічного тиску з боку відповідача або інших осіб, та, як наслідок, дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскарженесудоверішення ухваленебез додержання норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові.

Згідно ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що наслідком апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції є задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у позові, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1261,20 грн, сплачені за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) витрати по сплаті судового у розмірі 1261,20 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 11 жовтня 2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

О.В. Борисова