КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 року

м. Київ

справа №369/14698/18

провадження № 22-ц/824/13095/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Пугач Д.С.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_6

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2020 року у складі судді Дубас Т.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про оголошення заборони користування земельними ділянками та їх звільнення, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом про оголошення заборони користування земельними ділянками та їх звільнення.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначали, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,1043 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:008:0134. Підставою виникнення права власності визначено державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯД №714814 від 07 лютого 2007 року.

Стверджували, що ОСОБА_2 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,1076 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:008:0135. Підставою виникнення права власності визначено державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯД №714813 від 01 лютого 2007 року.

Посилались на те, що реалізуючи права власників, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із залученням родичів, зокрема ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , розпочали будівництво житлових будинків на вищезазначених ділянках.

Зауважували, що у 2013 році, коли розпочалось будівництво будинків, відповідачі по справі земельні ділянки не звільнили, залишались проживати у вагончику та спостерігали за порядком будівництва, оскільки їм це було дозволено ОСОБА_8 .

Зазначали, що у 2014 році будівництво зупинилось на стадії оздоблювальних робіт і потребувало з боку позивачів оформлення дозвільних документів на будинок та споруди, розташовані на вказаних земельних ділянках.

Позивачі вказали, що ОСОБА_8 разом зі своїм братом ОСОБА_9 самовільно дозволив відповідачам тимчасово мешкати в одній із забудов.

Також позивачі вказали, що у вересні 2017 року під час спроби представників власника земельної ділянки ОСОБА_1 потрапити на територію земельних ділянок з метою проведення огляду об`єктів будівництва та підготовки документів для оформлення права власності на збудовані будинки, відповідачі не допустили їх на територію земельних ділянок та, відповідно, недобудованих об`єктів.

Зауважували, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зверталися до Гореницької сільської ради з метою відведення їм у приватну власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , проте їм було відмовлено, оскільки дані земельні ділянки вже раніше були передані у власність позивачам.

На підставі викладеного просили позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2020 року позов задоволено частково.

Зобов`язано громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 звільнити земельну ділянку, площею 0,1043 га, кадастровий номер :01:008:0134, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 звільнити земельну ділянку, площею 0,1076 га, кадастровий номер :01:008:0135, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_4 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 20 липня 2021 року відповідач ОСОБА_6 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Звертає увагу суду на те, що відповідачі не були належним чином повідомлені про розгляд справи.

Зазначає, що, дійсно, відповідачі на початку 2017 року поселилися на території земельних ділянок, що розташовані за адресами: АДРЕСА_1, АДРЕСА_4 .

При поселенні на згаданих земельних ділянках, відповідачі, вважали, що дані земельні ділянки не мають власників, про можливе перебування у приватній власності відповідачам ніхто не повідомляв, претензій чи вимог покинути займані земельні ділянки від моменту поселення ні від кого не надходило.

Вказує на те, що про існування позивачів, відповідачам взагалі не було відомо до 2018 року, оскільки відповідачі їх жодного разу не бачили, не спілкувалися, в будь-які відносини не вступали.

Зазначає, що проживши на земельних ділянках понад десять років, відповідачами було прийнято рішення оформити право власності на згадані земельні ділянки на праві набувальної давності, проте Горенецькою сільською радою було прийнято рішення про відмову у наданні відповідного дозволу, у зв`язку із тим, що на графічних матеріалах, доданих до заявок, бажані місця розташування земельних ділянок раніше вже передані у власність іншим особам.

Звертає увагу колегії суддів на те, що відповідачі при поселенні на вищезгаданих земельних ділянках, не мали на меті здійснити протиправні дії та жодних таких дій не вчиняли. Відповідачі поселилися на земельних ділянках ще до реєстрації права власності позивачами.

Вказує на те, що приблизно в той же час, коли відповідачі почали займатися оформленням права власності на земельні ділянки, до них почали надходити дзвінки від невідомих осіб, які вимагали від сім`ї ОСОБА_3 звільнити земельні ділянки та будинок в якому вони проживали.

30 вересня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивачів ОСОБА_7 на апеляційну скаргу, в якому остання просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін, уважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , а також представник останньої у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити.

Представник позивачів у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про причини неявки не сповістили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі незаконно займають належні позивачам земельні ділянки і цим самим порушують їх право власності на ці землі.

У ході розгляду справи не було надано доказів законності будівництва спірних об`єктів нерухомості, а отже, і наявності у позивачів прав на них як на об`єкти нерухомого майна.

У частині вимог позивачів стосовно заборони відповідачам перебувати в майбутньому на спірних земельних ділянках та у спірних спорудах, розташованих на них, суд відмовив з огляду на те, що вважав такі вимоги передчасними, оскільки на час ухвалення даного рішення неможливо встановити намірів відповідачів перебувати на цих ділянках після виконання рішення суду, а на припущеннях суд не може будувати свою позицію.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, рішення суду не відповідає вказаним нормам процесуального права, що, відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Статтею 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом установлено, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯД №714814 від 07 лютого 2007 ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка, площею 0,1043 га, кадастровий номер :01:008:0134, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯД №714813 від 01 лютого 2007 ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка, площею 0,1076 га, кадастровий номер :01:008:0135, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно відповідей виконавчого комітету Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської були надані відповіді №02-14/1100, №02-14/1100/3 та №02-14/1100/2 від 20 грудня 2018 року, відомості про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані про ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в картотеці реєстраційного обліку відсутні.

З пояснень, відібраних адвокатом позивачів та доданих до позовної заяви, наданих 12 березня 2020 року представником позивачів аудіо-файлів, записаних на СД-диску, а також довідки №Ш-620/109/1008/01-17 від 10 листопада 2017 року, виданої Києво-Святошинським ВП ГУ НП в Київській області, вбачається, що на території спірних земельних ділянок розміщені недобудовані споруди та тривалий час знаходяться речі відповідачів.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2020 року у справі №369/14703/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про надання доступу до земельних ділянок та розташованих на них об`єктів зобов`язано громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 надати доступ представникам позивачів, співробітникам бюро технічної інвентаризації, інженерам, які мають дозвіл власників, до спірних земельних ділянок. У решті позову відмовлено.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звертаючись до суду з даним позовом, зазначали, що відповідачі самовільно незаконно займають спірні земельні ділянки, які належать їм на праві власності, а також недобудовані споруди, які знаходяться у процесі реєстрації, та відмовляються добровільно звільнити їх.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

З огляду на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-388цс15 від 18 листопада 2015 року, відповідно до частин другої, третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

З огляду на ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Матеріалами справи встановлено та убачається з пояснень сторін по справі, що відповідачі не мають будь-якого права власності або користування як спірними земельними ділянками, так і не добудованими спорудами, що на них розташовані, з огляду на те, що право власності на вказані земельні ділянки зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , жодних договорів оренди або інших правочинів, які б давали право відповідачам користуватися вказаних нерухомим майном та проживати в недобудованих спорудах на законних підставах не укладалось. Наразі, матеріали справи таких відомостей не містять.

У судовому засіданні представник позивачів повідомила суду, що наразі триває процес введення позивачами в експлуатацію та оформлення права власності на недобудовані споруди, розташовані на спірних земельних ділянках.

Як зазначалося вище, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2020 року у справі №369/14703/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про надання доступу до земельних ділянок та розташованих на них об`єктів зобов`язано громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 надати доступ представникам позивачів, співробітникам бюро технічної інвентаризації, інженерам, які мають дозвіл власників, до спірних земельних ділянок.

Обставини, викладені в указаному рішенні додатково підтверджують доводи сторони позивачів щодо вчинення дій, спрямованих на заволодіння майном позивачів.

Окрім того, ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не зареєстровані у встановленому законом порядку за адресами розташування недобудованих споруд на спірних земельних ділянках. Згідно копій паспортів відповідачів та наданих ними у судовому засіданні відомостей, зареєстрованим місцем їх проживання є: АДРЕСА_5 .

Таким чином, зважаючи на те, що відповідачі мають зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання в Херсонській області, позивачі набули право власності на спірні земельні ділянки у встановлений законом спосіб, на яких розташовані недобудовані споруди, процес реєстрації права власності на які триває, колегія суддів доходить висновку, що відповідачі без відповідної правової підстави займають недобудовані приміщення, розташовані на належних позивачам земельних ділянках.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Згідно частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили:

заборонити відповідачам перебувати на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:008:0134, площею 0,1043 га, у межах згідно з планом, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , та в недобудованих спорудах, що на ній розташовані;

зобов`язати відповідачів звільнити земельну ділянку та розташовані на ній недобудовані споруди за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:008:0134, площею 0,1043 га, від особистих речей;

заборонити відповідачам перебувати на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер :01:008:0135, площею 0,1076 га, у межах згідно з планом, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , та в недобудованих спорудах, що на ній розташовані;

зобов`язати відповідачів звільнити земельну ділянку та розташовані на ній недобудовані споруди за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер :01:008:0135, площею 0,1076 га, від особистих речей.

Обраний позивачами спосіб захисту шляхом заборони відповідачам перебувати на спірних земельних ділянках та у недобудованих спорудах, а також зобов`язання відповідачів звільнити вказані земельні ділянки є таким, що не передбачений законом або договором та є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, оскільки за такими вимогами неможливо буде здійснити виконання майбутнього рішення суду.

Таким чином, у даних правовідносинах дієвим та ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивачів буде зобов`язання відповідачів звільнити недобудовані споруди, розташовані на спірних земельних ділянках.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до вимог ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Стаття 81 ЦП України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного, колегія вважає, що суд першої інстанції під час розгляду справи не з`ясував всіх обставини справи, не перевірив способу захисту, заявленого позивачами на предмет відповідності закону та ефективності, що призвело до помилкового висновку про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідачів звільнити земельні ділянки позивачів.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підстави для скасування судового рішення визначені статтею 376 ЦПК України.

Отже, рішення суду підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неповним з`ясуванням фактичних обставин справи, що потягло за собою невірне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з позивачів на користь ОСОБА_6 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі по 528,60 грн з кожної.

При цьому, з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 352,40 грн судового збору за подання позовної заяви на кожну.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення -Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2020 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про оголошення заборони користування земельними ділянками та їх звільнення - задовольнити частково.

Зобов`язати громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 звільнити нежитлові споруди, розташовані на земельній ділянці, площею 0,1043 га, кадастровий номер :01:008:0134, наданій для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 звільнити нежитлові споруди, розташовані на земельній ділянці, площею 0,1076 га, кадастровий номер :01:008:0135, наданій для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 528,60 грн з кожної.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 352,40 грн судового збору за подання позовної заяви на кожну.

Постанова набираєзаконної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Повне судове рішення складено «12» жовтня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик