Номер провадження: 22-ц/813/4806/21
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та усунення перешкод в користуванні майном та про визнання частково недійсною приватизацію житла та визнання частково недійсним договору купівлі-продажу

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року, ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та усунення перешкод в користуванні майном та про визнання частково недійсною приватизацію житла та визнання частково недійсним договору купівлі-продажу.

17.05.2018 року протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси задоволено заяву позивача та змінено відповідача ОСОБА_2 на належного відповідача ОСОБА_3 , якої належить квартира зі спірним санвузлом.

Також, судом прийнята до розгляду нова редакція позову від 17.05.2018 року. В позовній заяві позивач просила визнати облаштування санвузла на сходовій площадці будинку ОСОБА_3 протиправною та зобов`язати за власні кошти привести сходову площадку третього поверху у первісний стан, який існував до облаштування санвузлу, не пізніше ніж через півроку з дня набрання рішенням законної сили.

У серпні 2018 року, ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання частково недійсною приватизацію вказаної квартири відповідачів та частково недійсним договір купівлі-продажу частки даної квартири.

Ухвалою суду від 23.05.2019 року зазначені справи були об`єднанні в одне провадження та продовжений розгляд справи по суті під № 522/16737/17.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 рокуу задоволенні позовних вимог по об`єднаній цивільній справі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та усунення перешкод в користуванні майном та про визнання частково недійсною приватизацію житла та визнання частково недійсним договору купівлі-продажу відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 року та прийняти постанову, якою задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. Стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 усі понесені судові витрати.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 23.09.2021 року з`явилися: апелянт ОСОБА_4 , її представник ОСОБА_5 та представник ОСОБА_3 ОСОБА_6

ОСОБА_2 до суду не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого 24 липня 1997 року на підставі Розпорядження органу приватизації №98201 від 24 липня 1997 року. Дана квартира знаходиться на третьому (останньому) поверсі триповерхового будинку під АДРЕСА_2 . На даному (третьому) поверсі будинку під АДРЕСА_2 всього знаходиться дві квартири: належна позивачу ОСОБА_1 , на праві приватної власності квартира під АДРЕСА_3 та належна на праві приватної власності відповідачці, ОСОБА_3 квартира під АДРЕСА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 для забезпечення власних потреб, на підставі Розпорядження № 1364 від 02.12.1998 року Центральний райвиконком про затвердження проекту реконструкції квартири АДРЕСА_4 у будинку здійснив у 1999 році реконструкцію дерев`яної конструкції, у якій для забезпечення потреб мешканців квартир було облаштовано спільну вбиральню. Після реконструкції на місці спільної вбиральні був облаштований особистий санвузол для квартири АДРЕСА_4 з відповідною зміною входу до нього безпосередньо з квартири. Даний факт підтверджений сторонами та відповідає наявним у справі письмовим доказам.

Таким чином, на час проведення реконструкції, Розпорядження № 1364 було діючим, а тому не має підстав для висновку, що реконструкція проведена самовільно.

Розпорядженням Центральної районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 777 від 17 серпня 2001 року було задоволено протест прокурора Центрального району міста Одеси та скасовано Розпорядження Центральної районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради №1364 від 02 грудня 1998 року «Про затвердження проекту облаштування санвузла квартири АДРЕСА_4 ».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог по обєднанній цивільній справі, районний суд виходив з того, що облаштування санвузла у квартирі АДРЕСА_5 було здійснено відповідно до чинного на момент такого облаштування законодавства, рішення про затвердження облаштування позивачем не оскаржувалося, у зв`язку із чим вимога позивача про визнання облаштування санвузла протиправним та усунення перешкод у користування майном є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. При цьому суд також визнав, що при зверненні із позовом до суду, позивач не довів, коли саме дізнався про порушення свого права, не надав належних доказів, що могли підтвердити такі обставини, що свідчить про порушення ним строків звернення до суду. Однак, враховуючи вище зазначені висновки суду по суті позовних вимог суд вважав за доцільне відмовити у задоволенні позовних вимог по об`єднаній справі у повному обсязі, з зазначених вище підстав недоведеності позовних вимог, а не з підстав пропущення строку звернення до суду.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 152 Житлового кодексу Української РСР (в редакції, чинній на момент прийняття розпорядження №1365 Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради) встановлено, що переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Судовим розглядом справи встановлено, що в обгрутвання вимоги про визнання дій протиправними та усунення перешкод у користування майном ОСОБА_1 посилалася на те, що облаштування санвузла є неправомірним та порушує як норми законодавства про порядок здійснення будівельних робіт та забезпечення заходів протипожежної безпеки.

Разом з тим, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 17 вересня 2001 року Одеською обласною службою Української державної інвестиційної експертизи Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України листом за №194 повідомлено першого заступника голови Центральної районної адміністрації про те, що розглянувши скаргу ОСОБА_7 служба повідомляє про відсутність відхилень від нормативів облаштування тамбуру та санвузлу квартира АДРЕСА_5 .

Також у жовтні 2002 року, Одеський філіал НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ України з питань житлово-комунального господарства розробив технічний висновок зберігання санітарно-технічного вузла та тамбуру у квартирі АДРЕСА_5 , відповідно до змісту якого внутрішнє планування квартири та призначення приміщень збережені відповідно до проекту, основні несучі та огороджувальні конструкції квартири находяться в задовільному технічному стані, квартира придатна до експлуатації.

Матеріалами справи також встановлено, що надалі, а саме 14 листопада 2002 року 4-а самостійна державна пожежна частина Управління державної пожежної охорони УМВС в Одеській області зазначила, що розглянувши технічний висновок не заперечує проти збереження санітарно-технічного вузла та тамбуру у квартирі АДРЕСА_5 .

14 лютого 2003 року Державна санітарно-епідеміологічна служба міста Одеси прийшла до висновку про можливість збереження та подальшу експлуатацію прибудованого тамбуру до квартира АДРЕСА_5 .

23 липня 2003 року Розпорядженням №1365 Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради, керуючись Положенням про районну адміністрацію Одеської міської ради, в межах повноважень згідно діючого законодавства, було затверджено технічний висновок збереження санітарно-технічного вузла і тамбуру у квартирі АДРЕСА_5 , дозволено ОСОБА_8 зберегти виконану прибудову, вважати квартиру прийнятою до експлуатації. Дана указівка відділу обліку та розподілу житлової площі внести зміни у лицьовий рахунок даної квартири , а саме прийнята до експлуатації квартира загальною площею 69.7 кв.м. (житловою площею 35.9 кв.м)

Таким чином, суд правомірно встановив, що Розпорядженням №1365 узаконена здійснена відповідачами реконструкція квартири АДРЕСА_4 , якою влаштований окремий санвузол, за рахунок вбиральні загального користування, яка примикала до квартири відповідачів.

24 травня 2004 року згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, 651/1000 квартири АДРЕСА_5 , дійсно належить на правах приватної власності ОСОБА_3 .

Також встановлено, що згідно експлікації та плану квартири, за наслідком реконструкції 1999 року за погодженим відповідними органами проектом, у квартирі влаштований санвузол площею 4.0 кв.м. та коридор для доступу до квартири та санвузлу площею 1.1. кв.м.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що облаштування санвузла у квартирі АДРЕСА_5 було здійснено відповідно до чинного на момент такого облаштування законодавства. При цьому, рішення про затвердження облаштування, позивачкою не оскаржувалося, а тому вимога позивачки про визнання облаштування санвузла протиправним та усунення перешкод у користування майном є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що облаштування ОСОБА_2 санвузла на сходовій площадці будинку під АДРЕСА_2 є фактично його самозахватом приміщення спільного користування, є необгрнутованими та безпідставними, з огляду на те, що позивачкою ОСОБА_1 жодним чином не доведено факту порушення її прав власності на квартиру АДРЕСА_3 , зокрема вибуття майна з її володіння, перешкоджання в будь-який час відповідачами у користуванні чи розпорядженні майном та інше.

Посилання апелянта на те, що оскільки було скасоване Розпорядження Центральної районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 1364 від 02.12.1998 року «Про затвердження проекту облаштування санвузла квартири АДРЕСА_4 », а тому облаштування ОСОБА_2 суміщеного санвузла та тамбуру при вході до квартири є неправомірними - є безпідставними, з огляду на те, що вищезазначене Розпорядження є актом індивідуального виконання безпосередньо власниками квартири АДРЕСА_4 , а тому його скасування вже після його виконання проведеною реконструкцією не свідчить про її самовільне проведення чи незаконність.

При цьому, жодних доказів того, що відповідачі порушили права позивачки, коли здійснювали реконструкцію у 1999 році належної їм квартири під час дії вищевказаного Розпорядження № 1364 від 02.12.1998 року до суду надано не було. Не надано таких доказів і в суді апеляційної інстанції.

Крім того, твердження ОСОБА_1 про те, що фактично приватизація спірних приміщень відбулася на підставі скасованого Розпорядження також оцінюються апеляційним судом критично, з огляду на таке.

Так, згідно із ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції чинній на момент прийняття розпорядження органу приватизації; далі - Закон №2482-ХІІ), приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Пунктом 1 статті 2 Закону №2482-ХІІ (у редакції чинній на момент прийняття розпорядження органу приватизації) визначено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно зі пунктом 1 статті 8 Закону 2482-ХІІ (у редакції чинній на момент прийняття розпорядження органу приватизації), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Відповідно до пункту 5 статті 8 Закону 2482-ХІІ (у редакції чинній на момент прийняття розпорядження органу приватизації), передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Пунктами 24, 26 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 (чинного на момент прийняття розпорядження органу приватизації) встановлено, що орган приватизації оформляє розрахунки та видає розпорядження (додаток 8). На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує свідоцтво про право власності на житло (додаток 10) та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі (додаток 11).

Пунктом 28 вищезазначеного Положення передбачено, що свідоцтво на право власності на квартиру (будинок) підлягає обов`язковій реєстрації в органах технічної інвентаризації.

Як вбачається з матеріалів справи, Розпорядження органу приватизації №183996 від 24 травня 2004 року було прийнято уповноваженим органом, у порядку передбаченому Законом №2482-ХІІ (у редакції чинній на момент прийняття розпорядження органу приватизації) та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян. Вказане Розпорядження оформлено відповідним Свідоцтвом про право власності на житло від 24 травня 2004 року, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №8-15444 та в органі технічної інвентаризації, тобто приватизація житла була здійснення у порядку, передбаченому законодавством України.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, та незгоди з висновками суду першої інстанції. Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та усунення перешкод в користуванні майном та про визнання частково недійсною приватизацію житла та визнання частково недійсним договору купівлі-продажу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04.10.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда