ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року

м. Харків

справа № 634/1630/19

провадження № 22-ц/818/2789/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Сабельнік Б.В.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

інші учасники справи:

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Оксана Євгенівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 14 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Сілантьєвої Е.Є.,

у с т а н о в и в:

У лютому 2020 позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду, яким просить визнати частково недійсним, в частині покупця ОСОБА_3 , договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 26,8 м2, житловою площею 17,8 м2, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Руденко О.Є., р. №167; перевести права покупця за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 на позивача ОСОБА_1 ; скасувати державну реєстрацію продажу квартири АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_3 .

Позов обґрунтовано тим, що відповідачі по справі це донька та колишній зять позивачки, які перебували у шлюбі з 01.12.2009. Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачем та знаходиться на її повному утриманні, і на користь якої з батька дитини стягнуті аліменти за постановою Апеляційного суду Харківської області від 15.03.2018. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 20.12.2016 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю. 30.01.2014 на ім`я ОСОБА_3 була зареєстрована квартира АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі ПН ХМНО) Руденко О.Є., р.№167. При цьому позивач мала намір придбати житло онуці з оформленням угоди саме на її ім`я, і з цією метою напередодні укладення угоди позивачем було передано донці 67371,29 грн. до повної вартості квартирі. При укладенні угоди позивач присутня не була, і донька приховала від неї, що угода на ім`я дитини не була оформлена, оскільки не було отримано дозвіл органу опіки та піклування. За порадою нотаріуса донькою позивача була складена заява, що гроші належать її чоловіку, що не відповідало дійсності, а ОСОБА_3 оформив заповіт на доньку, однак після розірвання шлюбу заповіт був анульований. Ніякого відношення до предмету договору купівлі-продажу ОСОБА_3 не має, він ніколи не вселявся до квартири, не реєстрував в ній місце проживання, не проводив ремонтні роботи та не сплачував витрати на її утримання. На час оформлення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 не мав особистих коштів, доказів протилежного або доказів отримання необхідної суми у борг ним не надано. На підставі викладеного позивач вважає спірний договір удаваним в частині покупця.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 січня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачені витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що судом досліджувалось рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.01.2018 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ПН ХМНО Руденко О.Є., про визнання заяви недійсною, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю. Указаним рішенням в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заяви недійсною, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю задоволено та визнано квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_3 . Зазначене рішення суду було залишено без змін постановою апеляційного суду Харківської області від 02.04.2018 та постановою Верховного Суду від 26.12.2019. Отже, на час розгляду даної справи квартира АДРЕСА_1 рішенням суду була визнана особистою приватною власністю ОСОБА_3 . Також судом досліджена довідка АТ «МЕГАБАНК» №31-568 від 28.01.2020, подана позивачем на підтвердження надання коштів на придбання квартири нею, згідно якої 12.12.2013 ОСОБА_1 були отримані відсотки по депозитним договорам у сумі 62371,29 грн. Однак, договір купівлі-продажу спірної квартири відбувся 30.01.2014. Позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів передання нею зазначених грошових коштів ОСОБА_2 для придбання квартири на ім`я ОСОБА_4 , пояснення позивача та її доньки відповідача ОСОБА_2 з цього приводу суд оцінив критично. Також суд звернув увагу на те, що ОСОБА_2 власноручним підписом засвідчила той факт, що квартира АДРЕСА_1 була набута відповідачем ОСОБА_3 за рахунок коштів, що належать йому на праві приватної власності. Суд вважав, що складання заповіту 30.01.2014 ОСОБА_3 на ім`я доньки ОСОБА_4 не доводить факту придбання квартири за кошти позивача. Щодо посилання позивача на ст. 217 ЦК України про правові наслідки недійсності окремих частин правочину суд дійшов висновку, що згідно матеріалів справи спірний договір було укладено в письмовій формі та посвідчено нотаріально, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов. Позивачем не доведено, що оскаржуваний правочин не відповідає вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України, іншим вимогам закону або порушує його законні права та інтереси. Проаналізувавши умови укладеного договору купівлі-продажу суд прийшов до переконання, що визнання договору недійсним в частині покупця не узгоджується з іншими умовами договору. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту передачі грошових коштів ОСОБА_2 для придбання квартири для ОСОБА_4 , як і не підтверджено відсутності можливості у ОСОБА_3 придбати зазначену квартиру. На підставі викладеного суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд вважав, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, які поніс ОСОБА_3 , достовірно підтверджується договором про надання правової допомоги №38 від 04.05.2020, у зв`язку з чим з позивача на його користь підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції постановлено із порушенням норм процесуального та матеріального права. Відповідачем не було надано суду доказів наявності у нього коштів на придбання спірної квартири, в той час як позивач надала письмові докази довідку з АТ «Мегабанку» про отримання грошових коштів, які витратили на придбання квартири. Зазначає, що посилання суду першої інстанції на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.01.2018, яким за відповідачем ОСОБА_3 визнано право особистої власності на спірну квартиру, не ґрунтується на належних доказах. Крім того, вважає, що судом першої інстанції неправильно оцінено наявність заповіту відповідача на належну йому квартиру на користь дочки. Заперечує в апеляційній скарзі також проти стягнення з неї витрат на правничу допомогу, вважає, що судом неправильно враховано виконаний обсяг робіт адвокатом відповідача.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника, ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Судом встановлено наступні неоспорені обставини по справі. Визначено відповідно до встановлених обставин правовідносини.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 01.12.2009 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №162 (т. 1, а.с. 184).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис №176, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4 , батьком якоїє ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 18).

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 20.12.2016 по справі №621/826/16-ц за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини позов ОСОБА_3 задоволено, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 01.12.2009 (актовий запис №162) розірвано. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задоволено, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 14-17).

Згідно договору купівлі-продажу від 30.01.2014, укладеного між ОСОБА_5 (Продавець) і ОСОБА_3 (Покупець), посвідченого ПН ХМНО Руденко О.Є., зареєстрованого в реєстрі за №167, ОСОБА_3 придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за суму у розмірі 65000 грн. (т. 1, а.с. 12-13).

Згідно п. 4 вказаного договору купівлі-продажу, купівля квартири здійснюється за рахунок коштів, що належать покупцю ( ОСОБА_3 ) на праві приватної особистої власності (справжність підпису на відповідній заяві дружини покупця засвідчено ОСОБА_6 приватним нотаріусом ХМНО, 30.01.2014, реєстровий №165).

Згідно заяви ОСОБА_2 від 30.01.2014, яка посвідчена ПН ХМНО Руденко О.Є., ОСОБА_2 повідомила, що її чоловік, ОСОБА_3 , набуває квартиру номер АДРЕСА_1 за рахунок коштів, що належать йому на праві приватної особистої власності. Таким чином, права спільної сумісної власності на цю квартиру ОСОБА_2 не набуває, указане майно буде вважатися особистою приватною власністю ОСОБА_3 , і правовий режим спільного майна подружжя на цю квартиру розповсюджуватися не буде. Також у заяві зазначено, що правові наслідки подачі цієї заяви ОСОБА_2 нотаріусом їй роз`яснено. Заяву зареєстровано в реєстрі за №165 (т. 1, а.с. 180, зворотний бік).

30.01.2014 ОСОБА_3 складено заповіт, посвідчений ПН ХМНО Руденко О.Є., зареєстрований в реєстрі за №170, яким ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: усю частку квартири АДРЕСА_3 , що буде належати йому на момент смерті, він заповів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частках кожній. Усе інше своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, він заповів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с. 161).

Довідкою №31-568 від 28.01.2020 АТ «Мегабанк» підтвердило, що на ім`я ОСОБА_1 в ПАТ «Мегабанк» було відкрито депозитні рахунки за період з 01.01.2011 по 31.12.2016, і 12.12.2013 нею були отримані відсотки по депозитному договору в розмірі 62371,29 грн. (т. 1, а.с. 19).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.01.2018 по справі №645/5462/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ПН ХМНО Руденко О.Є., про визнання заяви недійсною, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ПН ХМНО Руденко О.Є., про визнання заяви недійсною, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_3 (т.1, а.с.21-28).

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 02.04.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.01.2018 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26.12.2019 касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.01.2018 та постанову апеляційного суду Харківської області від 02.04.2018 залишено без змін (т. 1, а.с. 103-105).

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Згідно пунктів 2, 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині 1 статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (стаття 207 ЦК України).

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 статті 220 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

При вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір відповідно до статей 235, 236 ЦК України може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно.

ОСОБА_1 , частково оспорюючи договір купівлі-продажу спірної квартири, вказує, що вищевказаний об`єкт нерухомості був придбаний виключно за її особисті кошти і для онуки, на підтвердження чого посилається на довідку АТ «Мегабанк» №31-568 від 28.01.2020, згідно якої 12.12.2013 нею було отримано відсотки по депозитним договорам, які вона витратила на придбання спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо критичної оцінки вказаної довідки, оскільки відсутні докази, що саме ці кошти було витрачено саме на придбання спірної квартири.

Крім того, матеріали справи містять рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.01.2018, що набуло чинності, яким за ОСОБА_3 визнано право особистої власності на спірну квартири. Судом першої інстанції у своєму рішенні надано належну оцінку вказаному факту, з якою суд апеляційної інстанції також погоджується.

Згідно з частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не довела своїх позовних вимог, оскільки всупереч вимог статті 81 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів того, що оспорюваний нею правочин купівлі-продажу нерухомого майна є удаваними в частині покупця і спірне майно придбано саме за її кошти.

Надаючи оцінку доводам позивача про те, що вона передала донці грошові кошти на придбання майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зазначені доводи не підтверджують факт придбання спірного майна саме за особисті грошові кошти позивача, а також не доводять підстав і обставин, з якими закон пов`язує удаваність угоди купівлі-продажу нерухомого майна в частині особи покупця.

Стороною позивача не було доведено належними та допустимими доказами, що спірне майно придбавалось за рахунок особистих коштів ОСОБА_1 , а також що між позивачем та відповідачем існували відповідні домовленості щодо подальшої долі майна, яке є предметом оспорюваного правочину.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухваленого у справі судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

Разом з тим, судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги щодо не підтвердження належними доказами понесення ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 грн., які стягненні з позивача на користь ОСОБА_3 .

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Доля цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою: 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.05.2020 ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, у якому, зокрема, просив стягнути судові витрати на правничу допомогу при розгляді справи у суді першої інстанції.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу ОСОБА_3 надано договір про надання правової допомоги №38 від 04.05.2020, укладений між адвокатом Браславською О.А. і ОСОБА_3 ; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №1235 на ім`я ОСОБА_9 ; копію ордера на надання правничої (правової) допомоги №1014329; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правову допомогу.

Однак, матеріали справи не містять а ні акту приймання-передачі надання послуг та виконаних робіт за договором про надання правової допомоги №38 від 04.05.2020, а ні рахунку-фактури, а ні документів, що підтверджують фактичну сплату ОСОБА_3 указаної ним суми за правничу допомогу при розгляді справи судом першої інстанції.

Отже, ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту понесення ним витрат на правничу допомогу у визначеному ним розмірі, що свідчить про відсутність підстав для їх відшкодування за рахунок позивача.

Таким чином, у суду першої інстанції не було законних підстав для задоволення вимог ОСОБА_3 про стягнення з позивача на його користь витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 грн., що є підставою для скасування рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 січня 2021 року в цій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 січня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу скасувати.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 жовтня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук