Провадження № 22ц-824/9691/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Гуля В.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 10 349 грн. щомісячно, починаючи з 22 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача аліменти на утримання сина за минулий час (6 років 2 місяці) в розмірі 712 235 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 березня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, протягом 6 років 2 місяці вона несла витрати на утримання сина сама, та сукупна вартість цих витрат склала 1 424 470 грн., тому вимушена звернутися до суду із цим позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн. щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.11.2019 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що місцевим судом не було враховано усіх обставин справи, не взято до уваги, що витрати на утримання сина складають 20 698, 00 грн. щомісяця, і визначений судом розмір аліментів не достатній для належного і достойного забезпечення дитини, крім того місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат за минулий період, оскільки ці витрати підтверджені належними і допустимими доказами, а відповідач ухиляється від несення витрат на сина, тому вважає оскаржуване рішення в цій частині необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з вимог ст. 7 СК України, розміру доходу відповідача, а також того, що на утриманні відповідача перебуває інша неповнолітня дитина та непрацездатна матір, яка є пенсіонеркою, через що суд визначив розмір аліментів на утримання дитини, з урахуванням принципу справедливості й розумності, в розмірі 3 000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, при цьому суд врахував, що відповідач добровільно брав участь в матеріальному забезпеченні дитини та надавав кошти на її утримання, і матеріали справи не містять доказів, що позивачка вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача до звернення до суду із цим позовом, а також не надано нею доказів ухилення відповідача від несення витрат на дитину, тому місцевий суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини за минулий період.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.11.2007 року між сторонами було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.03.2014 року.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який наразі проживає разом з позивачкою.

Відповідно до довідки Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів №81/9-20 від 02.11.2020 року, ОСОБА_2 з 20.08.2020 по дату надання довідки працює на посаді провідного спеціаліста другого відділу Управління виявлення та розшуку активів центрального апарату Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів строково та на умовах визначених контрактом, має п`ятий ранг державного службовця, категорія посади державної служби «В», посадовий оклад становить 10 510 грн. в місяць.

З матеріалів справи також вбачається, що на утриманні відповідача знаходиться інший син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та непрацездатна матір.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.

Статтею 182 СК України та п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини встановлена статтею 141 СК України, відповідно до частин першої та другої якої мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У цій статті закріплюється одна з характерних ознак батьківських прав та обов`язків - їх належність однаковою мірою обом батькам. Концепція рівності ґрунтується на одному з основних принципів сімейного права України - принципі рівності чоловіка та жінки.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час, є доведеність саме позивачем, вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Таким чином, вирішуючи зазначений спір в частині вимог про стягнення аліментів на дитину, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що сімейним законодавством України передбачено обов`язок батьків утримувати своїх дітей, та при визначенні розміру цих аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд правильно врахував стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у відповідача на утриманні непрацездатної матері та іншої неповнолітньої дитини, а тому, з урахуванням принципу справедливості й розумності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини у розмірі 3 000, 00 грн. щомісяця.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач брав участь в матеріальному забезпеченні дитини та надавав кошти на утримання ОСОБА_2 , добровільно до звернення позивачки до суду з цим позовом, крім того позивачкою не було надано належних, достатніх і допустимих доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача до моменту звернення із цим позовом до суду, а також доказів ухилення відповідача від сплати аліментів, тому місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні цих позовних вимог.

Доводи апелянта про те, що відповідач приховує свої доходи з метою ухилення від сплати аліментів, колегія суддів відхиляє, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними доказами.

Посилання апелянта на те, що відповідач не надавав добровільної допомоги по утриманню сина, а також про те, що ОСОБА_1 вживала заходів щодо отримання від відповідача аліментів на утримання дитини до моменту звернення до суду з цим позовом, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на власному тлумаченні позивачкою норм матеріального права і незгоді з ухваленим судовим рішенням, є аналогічними із доводами та запереченнями, які були предметом дослідження суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: