КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 361/8784/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Савченка С.І.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Радзівіл А.Г. в м. Бровари 14 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Гостомельської селищної ради Київської області Кирилової Наталії Миколаївни, третя особа Товариство з додатковою відповідальністю «Броварський шиноремонтний завод» про визнання незаконним рішення державного реєстратора,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання незаконним рішення державного реєстратора.

Посилався на те, що згідно з договором купівлі-продажу від 15 травня 2003 року, укладеного між ВАТ «Броварський шиноремонтний завод» та ОСОБА_1 , останній є власником складу для легкових автопокришок за адресою АДРЕСА_1 .

У серпні 2019 року він звернувся до державного реєстратора прав з заявою про реєстрацію за ним права власності на вказане нерухоме майно, однак 29 серпня 2019 року державним реєстратором прийняте рішення № 48435128, яким відмовлено в державній реєстрацій права власності, підставою для відмови стало те, що договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, а також те, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявна заява «власника» про заборону вчинення реєстраційних дій (тобто наявне обтяження за заявою власника щодо нерухомого майна). Представнику ОСОБА_1 було повідомлено, що заяви про обтяження нерухомого майна (заборону вчинення реєстраційних дій) подаються ВАТ «Броварський шиноремонтний завод» нібито як власником майна, хоча останній власником не є, і натомість таким чином вчиняє незаконні дії, спрямовані на те, щоб законний власник майна ОСОБА_1 не міг зареєструвати за собою право власності.

Просив визнати незаконним рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Гостомельської селищної ради Київської області Кирилової Н.М. від 29 серпня 2019 року № 48435128, яким відмовлено у державній реєстрації права власності; зобов`язати державного реєстратора внести до Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме склад для легкових автопокришок (інв. № 1568, загальною площею 1146,6 кв.м.), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 ; відновити становище, що існувало до порушення права ОСОБА_1 , шляхом виключення заборони у подальшому державним реєстраторам здійснювати реєстрації заяви про заборону вчинення реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомого майна, а саме складу для легкових автопокришок, інв. № 1568, загальною площею 1146,6 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено в позові.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необ`єктивність і необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що у оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зробив висновок, що позивач не набув право власності на нерухоме майно, оскільки 24 травня 2013 року рішенням Господарського суду Київської області ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу від 15 травня 2003 року дійсним та визнання права власності. Позивач не погоджується з цим висновком, оскільки рішенням не визнано договір недійсним, а лише відмовлено у задоволенні позову про визнання його дійсним.

Вказував, що в рішенні судом наведено лише цитати з закону та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно і не наведено жодного обґрунтування, чому є законною відмова державного реєстратора у державній реєстрації права власності.

Зазначав, що в рішенні суд послався як на докази і визнав як доказ письмові пояснення від 15 вересня 2020 року представника ТДВ «Броварський шиноремонтний завод», в якому представник зазначає, що ОСОБА_1 не був і не є власником складу, і згідно технічного паспорту на комплекс за адресою АДРЕСА_1 , власником майна, в тому числі і складу, є Броварський шиноремонтний завод, ці приміщенні ніколи і нікому не відчужувались, в тому числі і ОСОБА_1 . Вважає вказані висновки такими, що не відповідають дійсності, 28 серпня 2011 року він отримав технічний паспорт на склад, який був зареєстрований у КП «Броварське бюро технічної інвентаризації» і виготовлено кадастровий план земельної ділянки, де власником також зазначений ОСОБА_1 .

Посилався на те, що закон, який діяв на момент укладення договору купівлі-продажу 15 травня 2003 року, не передбачав обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будівлі складу (нежитлового приміщення). Вказаний договір не визнано судом недійсним, він є чинним на даний час, зважаючи на презумпцію правомірності правочину.

Наголошував, що набув право власності відповідно до договору купівлі-продажу (ст. 334 ЦК України) та хоче зареєструвати це право відповідно до закону. Таким чином, державний реєстратор мав задовольнити заяву ОСОБА_1 та внести відповідний запис до Єдиного державного реєстру нерухомого майна про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме склад для легкових автопокришок (інв. № 1568, загальною площею 1146,6 кв.м.), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Від третьої особи ТДВ «Броварський шиноремонтний завод» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому третя особа просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне і обґрунтоване, постановлене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказувала, що завод був і є власником складського приміщення, яке передано до статутного фонду ВАТ «Броварський шиноремонтний завод» регіональним відділення Фонду державного майна України по Київській області згідно наказу від 21 лютого 1995 року і будь-яких договорів на відчуження нерухомого майна завод ніколи і ні з ким не укладав. ОСОБА_1 , починаючи з 2009 року з використанням підробленого договору купівлі-продажу від 15 травня 2003 року намагається визнати за ним право власності на складське приміщення.

Зазначала, що додатки, які ОСОБА_1 зазначає в апеляційній скарзі як підставу укладення договору купівлі-продажу від 15 травня 2003 року, і сам договір досліджувалися господарськими судами всіх інстанцій в рамках розгляду справи № 18/213-10/7-12/17.Наголошувала, що апелянт не пояснює причин неподання і не надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції.

Вказувала, що в 2010 році ОСОБА_1 звертався з аналогічним позовом з тими ж документами до Київського окружного адміністративного суду з позовом до КП «Броварське БТІ» про зобов`язання вчинити певні дії, пов`язані з відмовою у реєстрації за ним права власності на склад, і постановою апеляційного суду в цій справі йому відмовлено в позові.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що на а. с. 5 знаходиться копія рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Гостомельської селищної ради Київської області Кирилової Н.М. від 29 серпня 2019 року № 48435128 за заявою ОСОБА_1 , яким встановлено, що подані заявником документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, не відповідають вимогам ст. 209, 640 ЦК України, правочин, вчинений у письмовій формі, що підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню; також наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно та наявна заява власника про заборону вчинення реєстраційних дій; зважаючи на викладене, договір купівлі-продажу від 15 травня 2003 року, поданий заявником, не був нотаріально посвідчений. На підставі вищевикладеного, керуючись п. 3, 6, 12 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 18 та 23 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, відмовлено у державній реєстрації права власності на приміщення за адресою АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

На а. с. 6 - 9 знаходиться копія договору купівлі-продажу від 15 травня 2003 року, за змістом якого ВАТ «Броварський шиноремонтний завод» продав, а ОСОБА_1 придбав будівлю-приміщення складу для легкових автопокришок, інв. № 1568, загальною площею 1146,6, балансовою вартістю 36749 грн., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а також копія акту приймання-передачі об`єкту купівлі-продажу від 05 листопада 2003 року та копії касових ордерів.

На а. с. 27 - 33 знаходиться копія рішення Господарського суду Київської області від 24 травня 2013 року у справі № 18/213-10/7-12/17 за позовом суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 до ВАТ «Броварський шиноремонтний завод», третя особа приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Базир Н.М., про визнання договору дійсним та визнання права власності, яким в задоволенні позову відмовлено. Постановами Київського апеляційного господарського суду від 09 жовтня 2014 року та Вищого Господарського суду України від 03 грудня 2014 року скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін (а. с. 34 - 43).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано нові докази, а саме копія акту звірки розрахунків від 05 листопада 2003 року, копія листа від 12 січня 2004 року, копія претензії від 14 січня 2004 року, копія договору про спільну діяльність від 25 квітня 2005 року, копія протоколу погодження розрахунків від 13 вересня 2005 року, копія листа від 14 лютого 2011 року та постанови, копія листа БТІ від 16 січня 2011 року, копія технічного паспорта, копія кадастрового плану.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки клопотання про прийняття нових доказів ОСОБА_1 не заявлено, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені документи як належні та допустимі докази та надати їм відповідну оцінку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення державного реєстратора, суд першої інстанції виходив із правомірності рішення, прийнятого державним реєстратором прав на нерухоме майно Гостомельської селищної ради Київської області Кириловою Н.М.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із даними висновками, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Способом захисту права є передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності по захисту прав.

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе. При цьому необхідно наголосити, що покарання винної особи не входить до мети захисту права у господарських відносинах, а тому не входить до складу способу захисту права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Спір про визнання незаконним рішення про відмову здійснення державної реєстрації речового права на нерухоме майно, має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі.

Отже, позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора не може бути звернена до державного реєстратора, якого позивач визначив відповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо здійснення державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), від 04 вересня 2018 року, справа № 823/2042/16, провадження № 11-377апп18 (пункт 58) постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 569/15704/18 (провадження № 61-871св21), від 07 липня 2021 року у справі № 369/5589/19 (провадження № 61-5097св21).

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

З огляду на встановлені обставини справи, зміст та характер відносин сторін, вбачається, що спір виник між ОСОБА_1 та ТОВ «Броварський шиноремонтний завод» з приводу права власності на спірне нерухоме майно,а отже позовні вимоги не можуть бути пред`явлені до державного реєстратора, якого позивач визначив відповідачем.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин та належним суб`єктним складом відповідачів, що є його процесуальним обов`язком, та відмовив у задоволенні позову через його недоведеність, залишивши поза увагою ті обставини, що позов пред`явлений до неналежного відповідача.

Встановивши пред`явлення позову до неналежного відповідача, незалучення до участі у справі співвідповідачів, суд апеляційної інстанції, який позбавлений права усунути таке порушення під час апеляційного провадження, відмовляє в задоволенні позову саме із вказаних підстав, тобто не вирішуючи питання по суті спору (постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року, справа № 227/2918/19 (провадження № 61-18406св20).

Зважаючи на вищевикладене, апеляційним судом відхиляються як такі, що стосуються спору по суті і не підлягають оцінці, доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 набув право власності відповідно до договору купівлі-продажу та хоче зареєструвати це право відповідно до закону, а державний реєстратор мав задовольнити заяву ОСОБА_1 та внести відповідний запис до Єдиного державного реєстру нерухомого майна про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а також інші узагальнені доводи апеляційної скарги щодо незаконності, необ`єктивності і необґрунтованості, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд враховує, що зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ОСОБА_1 не зазначає, в чому такі порушення, на його думку, фактично полягають, та відхиляє ці доводи як необґрунтовані.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу, що ТДВ «Броварський шиноремонтний завод» був і є власником спірного нерухомого майна, договору купівлі-продажу з позивачем не укладав і ОСОБА_1 не має до спірного нерухомого майна жодного відношення, апеляційним судом також відхиляються, оскільки стосуються суті спору, якого апеляційний суд вирішувати не може із наведених вище підстав.

Виходячи із вищевикладеного, суд дійшов правильних в цілому висновків про відмову в позові, разом із тим, мотиви суду щодо відмови в задоволенні позову з підстав його недоведеності, є помилковими.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові з інших підстав.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2021 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Савченко С.І.