Справа № 740/3055/21
Провадження № 2/740/984/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2021 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого - судді Карпусь І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кубрак Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Ніжинської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на частку житлового будинку за набувальною давністю,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 3/10 частки житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Позов аргументує тим, що він проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 та є власником 7/10 часток вказаного нерухомого майна, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26 вересня 2020 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 вересня 2020 року. Власником інших 3/10 часток будинку згідно договору купівлі продажу від 02 серпня 1973 року був колишній співмешканець його баби - ОСОБА_2 , який у 1981 році помер. Позивач проживає у будинку все своє життя, зареєстрований у ньому з 23.12.1993. Добросовісно, безперервно та відкрито володіючи 3/10 часткою зазначеного житлового будинку, яка не є виділеною, більше десяти років, вважає, що набув право власності на це майно за набувальною давністю.

Ухвалою від 02.06.2021 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 14.07.2021, у якому постановлено ухвалу суду про продовження строку підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено підготовче судове засідання на 01.09.2021.

Ухвалою суду від 01 вересня 2021 року за результатами підготовчого провадження справу призначено до судового розгляду по суті на 06.10.2021.

Позивач в судове засідання не з`явився, подавши до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримку позову.

Представник відповідача - Ніжинської міської ради Чернігівської області в судове засідання не з`явився, в матералах справи наявна заява про розгляд справи за їх відсутності та визнання позову (а.с. 61).

У відповідності до ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та дійшов наступного висновку.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 7/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 вересня 2020 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 вересня 2020 року (а.с.4-5).

У копіях матеріалів спадкової справи №245/2014 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , надісланої на запит суду Бахмацькою районною державною нотаріальною конторою, міститься заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини та свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 вересня 2020 року на 7/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

Інша 3/10 частка будинку на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Ніжинською державною нотаріальною конторою 02.08.1973 за №2968, належала ОСОБА_2 , який відповідно до відомостей, наданих Ніжинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м.Суми, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер (а.с.18-19, 22).

За даними Спадкового реєстру за період 2003 - 2021 років, та алфавітних книг обліку спадкових справ Ніжинської районної державної нотаріальної контори за період 1981 - 2006 років спадкова справа до майна ОСОБА_2 не заводилась (а.с. 67-69).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно положень частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) підтримала зазначений правовий висновок Касаційного цивільного суд у складі Верховного Суду щодо умов набуття права власності за набувальною давністю, зазначивши, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Таким чином, у даній справі підстави задоволення позовних вимог, передбачені статтею 344 ЦК України, відсутні, оскільки давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності. Встановлені ж судом обставини свідчать про те, що позивач володіє і користується 3/10 частинами спірного домоволодіння, які належали і до цього часу зареєстровані за ОСОБА_2 . Позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка знає власника цього майна. Позивачу ж і наразі, і раніше був відомий власник 3/10 частин спірного майна. При володінні і користуванні вказаною часткою будинку він достовірно знав про відсутність у нього підстав для набуття її у власність, а тому не можна вважати володіння позивачем 3/10 частками будинку, яка залишився після смерті ОСОБА_2 , добросовісним.

Отже, у розумінні ст. 344 ЦК України, з урахуванням правових позицій Верховного Суду, які в силу положень ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ч. 4 ст.263 ЦПК України підлягають врахуванню іншими судами при застосуванні таких норм права, позивач не є добросовісним набувачем спірного будинку, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Відсутність добросовісності під час заволодіння особою спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

Суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов висновку про те, що позивачем не доведено обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, тому відсутні правові підстави для задоволення позову. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, однак таких обставин у справі не встановлено.

Стосовно визнання позову відповідачем суд зауважує, що він не зобов`язаний ухвалити рішення з врахуванням такого визнання, оскільки ч. 6 ст. 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні. Відповідну правову позицію викладено Верховним Судом: у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15.06.2020 у справі № 588/1311/17; та у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15.07.2020 у справі № 524/10054/16.

Керуючись ст.344 ЦК України, ст.12, 81, 89, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Ніжинської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на частку житлового будинку за набувальною давністю відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.М. Карпусь