Провадження № 2/521/102/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2021 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Мазун І.А.,

за участю секретаря судового засідання Коваль Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою Головного управління Національної поліції в Одеській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення та стягнення заборгованості по оплаті за комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулося Головне управління Національної поліції в Одеській області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення та стягнення заборгованості по оплаті за комунальні послуги, в якому просить суд виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з кімнати № 74 гуртожитку ГУНП в Одеській області, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення; стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по оплаті за спожиті комунальні послуги за період з 2016 по 2019 роки у розмірі 42 980,45 грн.; а також стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір в розмірі 4 204 грн..

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що згідно довідки № 64 (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) ОСОБА_1 разом із своєю дружиною ОСОБА_2 , донькою - ОСОБА_3 , онуком - ОСОБА_4 та онукою - ОСОБА_5 займають кімнату № НОМЕР_1 загальною площею 16,2 кв.м. в гуртожитку ГУНП в Одеській області, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Зареєстрованим за даним місцем проживання є лише ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Дана кімната надавалася ОСОБА_2 , як працівнику міліції, проте ще у 2002 році ОСОБА_2 було звільнено зі служби за віком. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно довідок № 9/3136 та № 9/3137 від 06.04.2020 року серед діючих та звільнених працівників поліції, колишніх співробітників ОВС ГУМВС (УМВС) України в Одеській області не значаться. Згідно доповідної записки коменданта ВКЕЗ ЦЗ ГУНП в Одеській області Л.В. Бочкової на даний час кімната № 74 закрита та в ній не ніхто не мешкає вже близько 6 років ОСОБА_1 має власне житло, де і проживає разом із сім`єю та не користується наданою йому кімнатою за призначенням. Кімната пустує замість того щоб використовуватися за призначенням іншими особами, які цього потребують. Наказом ГУНП в Одеській області № 366 від 11.02.2020 затверджено Положення про гуртожиток Головного управління Національної поліції в Одеській області, який розташований за адресою: вулиця Академіка Філатова, 72, м. Одеса (далі - Положення про гуртожиток). ОСОБА_2 вже тривалий час порушує правила користування гуртожитком та використовує надану йому кімнату не за призначенням. Окрім того, з 2016 року ОСОБА_2 не сплачує за комунальні послуги: електроенергію, водопостачання та теплопостачання. Наявність у ОСОБА_2 боргу за житлові-комунальні послуги підтверджується листом № 14/534/11 від 21.05.2020р., згідно якого сума боргу складає 42 980,45 грн. В порушення норм закону ОСОБА_2 відмовляється виконувати свої зобов`язання з оплати комунальних послуг належним чином, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню. Окрім того, у зв`язку із порушенням правил користування гуртожитком ОСОБА_2 разом із сім`єю підлягає примусовому виселенню без надання іншого житлового приміщення. Дані обставини стали причиною звернення до суду з відповідним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись при цьому на письмовий відзив, в якому зазначив, що він є інвалідом війни 2-ої групи, на підтвердження чого 15 серпня 2002 року Управлінням внутрішніх справ Одеської області МВС У країни йому було видано посвідчення серії НОМЕР_2 , яке безтерміново діє на всій території України. Таким чином, він з 2002 року має право на пільги, встановлені Законом № 3551-ХІІ на 100 процентну знижку плати за користування комунальними послугами, про що відомо позивачу. А відтак, вимоги позивача з цього приводу - являються неспроможними. Доповідна записка коменданта ВКЕЗ ЦЗ ГУНП в Одеській області - є лише доповідною запискою, в якій викладена особиста думка коменданта та її припущення про наявність у нього іншого житла, а також прохання до начальника ЦЗ ГУНП в Одеській області підполковника поліції Андрія Якименка звільнити кімнати, надати місце проживання іншій сім`ї та зобов`язати його, сплатити борг за комунальні послуги. У нього відсутнє інше житло, крім кімнати № НОМЕР_1 гуртожитку, а також у нього відсутнє право власності на будь-яку нерухомість. Встановлених законом підстав для його виселення та виселення його дружини та доньки, позивач не наводить. Посилання позивача на пункт 1 розділу IV Положення - не являється підставою для виселення, оскільки він постійно користується кімнатою № НОМЕР_1 гуртожитку, а від сплати комунальних платежів та плати за користування цім житловим приміщенням - звільнений відповідно до пунктів 4 та 5 частини першої статті 13 Закону № 3551-ХІІ. А відтак - у позивача відсутні законні підстави вимагати виселення та стягнення з нього оплати за спожиті комунальні послуги за період з 2016 по 2019 роки у розмірі 42 980,45 грн.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні також заперечували проти задоволення позову, зазначаючи, що вони не проживають за вказаною адресою, а отже вимоги позивача про їх виселення є безпідставними..

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача та заперечення відповідачів, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову виходячи з наступного.

На підставі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», ліквідовано як юридичну особу публічного права Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та утворено Головне управління Національної поліції в Одеській області.

07.11.2015 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань зареєстровано юридичну особу Головне управління Національної поліції в Одеській області. Ідентифікаційний код юридичної особи: 40108740. Правові відносини щодо виселення із службових приміщень регулюються нормами Житлового кодексу України.(а.с. 35-37)

Судом встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 202870953 від 04.03.2020 року, власником гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є держава Україна в особі Національної поліції України. (а.с. 68,69)

Нормами ст. 128 Житлового кодексу України встановлено, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Згідно виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку № 64, наданої позивачем разом із позовною заявою, вбачається, що ОСОБА_2 , 1961 р.н., ОСОБА_2 , 1962 р.н., та ОСОБА_3 , 1984 р.н., зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_2 , площею 16,2кв.м.. (а.с. 8)

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно довідок № 9/3136 та № 9/3137 від 06.04.2020 року серед діючих та звільнених працівників поліції, колишніх співробітників ОВС ГУМВС (УМВС) України в Одеській області не значаться. (а.с. 9,10)

Відповідно до доповідної записки коменданта ВКЕЗ ЦЗ ГУНП в Одеській області Л.В. Бочкової, зазначено, що у гуртожитку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , було надано кім. № 74 ОСОБА_2 для проживання із сім`єю. На даний час кімната закрита та вона не використовується за призначенням, так як ця сім`я не мешкає вже довгий час, більш ніж 6 рокі. ОСОБА_2 має власне житло, а житло в гуртожитку він тримає для приватизації. Донька в нього доросла та заміжня. На сьогодні в нього є борг за комунальні послуги 42 980,45 грн. (з 2016-2016 р.р. включно). (а.с. 12)

Згідно до ч. 2 ст. 132 Житлового кодексу Української PCP, працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення, в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Відповідно до долученої до матеріалів справи копії трудової книги ОСОБА_2 , з 27.09.1983р. перебував на службі в органах внутрішніх справ та був звільнений з посади 27.03.2002 року, його вислуга років на посаді на час звільнення складає 20 років 7 місяців і 5 днів. (а.с. 156).

ОСОБА_2 з 22.11.2011р. являється інвалідом 2-ї групи, травма пов`язана із проходженням Служб.безпеки, безстроково, що підтверджується копією довідки до Акта огляду МСЕК серії 10 ААА № 928198, що міститься в матеріалах справи. (а.с. 27)

Довідкою від 30.07.2020р. № 5926/14-14 Управління соціального захисту населення в Малиновському районі м. Одеси, підтверджено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особа з інвалідністю 2 групи внаслідок війни, перебуває на персоніфікованому обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків Малиновського району м. Одеси та має право користуватись пільгами на житлово-комунальні послуги. (а.с. 157)

Згідно посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого Управлінням Внутрішніх справ Одеської області Міністерства внутрішніх справ України 15.08.2002р. ОСОБА_2 , являється інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.(а.с.28)

Згідно з положеннями статті 127 Житлового кодексу України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до статті 130 Житлового кодексу України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Норми частин другої статті 128 Житлового кодексу України передбачають, що житлова площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Стаття 129 Житлового кодексу України встановлює, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Під гуртожитки надаються спеціально спорудженні або переобладнані з цією метою жилі приміщення.

Як визначено пунктом 6 розділу І Положення про гуртожиток ГУНП в Одеській області, розташований за адресою: вул. Академіка Філатова, 72, м. Одеса, виселення з гуртожитку здійснюється відповідно до статті 132 Житлового кодексу України.

Разом з тим, п.1 розділу ІV цього положення передбачено примусове виселення наймача та членів його сім`ї з підстав не використання за призначенням наймача та членами його сім`ї наданого їм житлового приміщення більш ніж 6 місяців, а також передача житла на користь особи, якій комісією не надано згоди на проживання; прострочення оплати за користування приміщенням та комунальні послуги понад 3 місяці. (а.с.67)

Згідно із частинами другою, третьою статті 132 Житлового кодексу України працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

На підставі частин 1-3 статті 132 Житлового кодексу України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Так, як регламентує стаття 125 Житлового кодексу України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Таким чином норми зазначеного положення щодо виселення з гуртожитку протирічить вимогам ст.. ст..124,125, 132 Житлового кодексу.

Окрім того слід зазначити, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працює водієм автотранспортного засобу категорії «D» в ТОВ «Віраж» з 30.01.2019р. по теперішній час та має графік роботи з 7.00 ранку до 11.00 год., має перерву та стає до роботи з 17.00 до 21.00. (а.с. 117)

Таким чином, посилання позивача на доповідні, які здійснені комендантом гуртожитку з 02.11.2020р. по 26.01.2021р. в проміжок часу з 8.00 по 20.30, є безпідставним доказом відсутності ОСОБА_2 за місце проживання в гуртожитку, оскільки в здійснені під час перебування останнього на роботі, а тому не можуть бути прийняті до уваги судом. (а.с. 94-113)

Також судом звернуто увагу на те, що 01.01.2015р. між Полком ПС ОМУ Головного управління МВС України в Одеській області та ОСОБА_2 укладено Договір найму житлового приміщення на строк до 31.12.2015р.. (а.с. 151-154)

Так згідно п.п. 10.4.,10.4.1. Договору реорганізація полку, або перехід права власності на гуртожиток до третіх осіб не визнаватимуться підставами для зміни умов або припинення дії цього договору і він буде чинним для нового власника (власників) (його правонаступників). Якщо до закінчення строку договору сторони не попередили про розірвання в термін до 15 діб, то договір вважається продовжений на той самий строк. (а.с. 154)

При цьому матеріали справи не містять доказів, що позивач звертався із попередження про розірвання відповідного договору в установлений даним договором строк, таким чином, договір було продовжено і він діє і на сьогоднішній день.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про виселення ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_3 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до п. 4,5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам надаються такі пільги: 100-процентна знижка плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 кв. метр загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю); 100-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.

Зважаючи на вищевикладене ОСОБА_2 , має право на пільги встановлені вищезазначеним Законом, а тому підстав для нарахування заборгованості по оплаті за спожиті комунальні послуги позивачем є безпідставними, та такими, що не відповідають дійсності.

Що стосується позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо їх виселення з гуртожитку слід зазначити наступне.

Так згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 20.07.2020р., вбачається, що ОСОБА_2 1962 р.н., з 30.03.2018р. зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується також і відповідною відміткою в паспорті громадянина України. (а.с. 16,73)

17.02.2021р. ОСОБА_3 знялася з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_5 та зареєструвала місце проживання за адресою: АДРЕСА_6 . (а.с. 115-116)

Доказів наявності особистих речей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 а також доказів їх проживання за вказаною адресою в гуртожитку позивачем не надано.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомив суду, що ОСОБА_2 знає з 2005 р., та періодично його бачить за місцем проживання в гуртожитку після 21.00, де він працює не знає. Аллу і ОСОБА_7 бачив давно не менше 3-х років. В кімнаті ОСОБА_8 був рік назад, та чи є там жіночі речі сказати не може.

Крім того, суд зазначає, що позивачем не надано доказів наявності у ОСОБА_2 іншого житла чи реєстрації за ним права власності на житло, а посилання позивача на такі факти не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична, особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-ХІ. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 року.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich V. Russia), Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статей 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадян, які проживають разом із ним.

Згідно із частиною 4 статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Аналогічного висновку прийшов у своїй постанові Верховний суд у справі № 592/345/17 від 25.08.2020 року.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частина 1 статті 4 ЦПК України, передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору, суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України.

Оскільки в задоволенні позовних вимог суд відмовляє, то судові витрати з відповідачів не можуть бути стягнуті.

Керуючись ст. ст. 64, 67, 68, 109, 116, 125, 127, 130-132 Житлового кодексу України, ст.ст. 526, 610, 815 Цивільного кодексу України; ст.ст. 76-78, 81, 83, 141, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Головного управління Національної поліції в Одеській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення та стягнення заборгованості по оплаті за комунальні послуги - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 11 жовтня 2021 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А. МАЗУН