ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/4793/20
Провадження № 22-ц/4820/1276/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), Костенка А.М., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №686/4793/20 за апеляційною скаргою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2021 року (суддя Бондарчук В.В., повне судове рішення складено 23 лютого 2021 року) у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) вказувало, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав Анкету-заяву №б/н від 02.08.2017, згідно якої отримав кредит у розмірі 200000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі Договір), що підтверджується підписом у заяві. Позивач зазначав, що ним виконанні взяті на себе зобов`язання за Договором, тоді як відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим станом на 26.11.2019 виникла заборгованість у розмірі 236363 грн 32 коп, з яких: 197066 грн 58 коп заборгованість за кредитом; 39296 грн 74 коп заборгованість по процентам за користування кредитом. Банк посилається на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 197066 грн 58 коп заборгованості за кредитним договором №б/н від 02.08.2017 та судові витрати.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, Банк вказує, що суд першої інстанції дійшов передчасних висновків про відмову в задоволенні позову, не врахував те, що відповідач не лише отримав кредитну картку, а й визнав укладення кредитного договору та погодився з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на його виконання, зокрема ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість і продовжував користуватися кредитними коштами у вигляді кредитного ліміту на платіжній картці. Апелянт вважає, що встановивши, що Банк надав відповідачу саме кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав вважати, що кошти, які відповідач вносив на рахунок платіжних карток слід вважати, як повернення саме кредитних коштів, а не сплату відсотків та комісії за їх користування, оскільки ОСОБА_1 цього не заперечив, а своїми діями підтвердив сплату відсотків за користування коштами Банку. Крім того, апелянт посилається на те, що якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості, то повинен був надати свій розрахунок, а оскільки судом першої інстанції цього не було зроблено, тому Банк вважає, що суд ухилився від виконання своїх прямих обов`язків. Так, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що схвалення та виконання договору відповідачем щодо сплати відсотків у встановленому Банком розмірі, підтверджується випискою по рахунку, де зазначені відповідні операції, а також операції щодо часткового повернення коштів та сплати відсотків, тобто виконання договору відповідачем. Банк вказує, що ОСОБА_1 , користуючись чотири роки кредитними коштами та послугами Банку, був обізнаний про умови договору, а тому твердження щодо незнання тарифів, умов та правил не відповідають поведінці відповідача стосовно користування коштами та послугами Банку.

Зважаючи на викладене, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Так, звертаючись до суду, позивач посилався на те, що відповідач користувався картковим рахунком, використовуючи кредитні кошти і цим самим прийняв пропозицію Банку та уклав кредитний договір, що узгоджується із ч. 2 ст. 642 ЦПК України. І через порушення ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором щодо не погашення кредитної заборгованості, у Банку виникло право дострокової вимоги до останнього про повернення всієї суми кредиту, що станом на 26.11.2019 становила 236363 грн 32 коп, з яких: 197066 грн 58 коп заборгованість за кредитом; 39296 грн 74 коп заборгованість по процентам за користування кредитом. І, враховуючи свої права, позивач просив стягнути із боржника 197066 грн 58 коп заборгованості за кредитним договором №б/н від 02.08.2017.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем наявності кредитної заборгованості ОСОБА_1 в розмірі 197066 грн 58 коп по кредитному договору від 02.08.2017.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права і ці висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Так, судом першої інстанції встановлено, що факт укладення між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») і ОСОБА_1 кредитного договору від 02.08.2017 підтверджується письмовою Анкетою - заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаною уповноваженою банком особою та відповідачем та погодився з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомився з Договором до його укладення і погодився з його умовами.

Також відповідач підтвердив, що він ознайомився і погодився з Умовами та Правилами надання послуги накопичення «Копилка» і погодився на оформлення даної послуги (т. 1 а.с. 9).

Як слідує із довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_1 згідно кредитного договору №б/н від 02.08.2017 отримав картку № НОМЕР_1 зі строком дії до останнього дня 05.2021 року (т. 1 а.с. 15).

З виписок по особовому рахунку вбачається, що ОСОБА_1 отримував кредитні кошти та користувався ними, періодично погашаючи заборгованість (т. 1 а.с. 97-109, 110-116, 124-136, 83- 110).

За розрахунками Банку, доданими до позову, станом на 26 листопада 2019 року відповідач має кредитну заборгованість в розмірі 236363 грн 32 коп, з яких: 197066 грн 58 коп заборгованість за кредитом; 39296 грн 74 коп заборгованість по процентам за користування кредитом.

Відповідно до ч 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як передбачено ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 цього Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження вимог щодо стягнення із відповідача заборгованості за кредитом АТ КБ «ПриватБанк» надало суду: розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 26.11.2019; Анкету - заяву ОСОБА_1 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку; Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг; Тарифи; Наказ №906 СП-2010-256 від 06.03.2010 «Про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для ПриватБанку і усіх дочірніх банків; витяг з Протоколу №30 засідання Правління ПАТ КБ «ПриватБанк» від 15.06.2017; виписки по рахунку позичальника; довідки про отримання ОСОБА_1 карти згідно кредитного договору №б/н від 02.08.2017 і про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 .

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь позивача 197066,58 грн заборгованості за кредитом з підстав недоведеності позивачем наявності такої заборгованості.

Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором №б/н від 02.08.2017, укладеного між Банком та ОСОБА_1 станом на 26.11.2019 (т. 1 а.с. 5-8), що наданий Банком за період з 16.05.2018 по 14.06.2018 проценти за користування кредитними коштами нараховувалися Банком на поточну заборгованість за відсотковою ставкою 0,01%; за період з 15.06.2018 року по 30.01.2019 проценти на поточну заборгованість нараховувалися за відсотковою ставкою 37,2%; за період з 31.01.2010 по 26.11.2019 проценти на поточну заборгованість нараховувалися за відсотковою ставкою 37,2%, а на прострочену за 74,4%, що не відповідає умовам кредитного договору від 02.08.2017, який укладений між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 .

Враховуючи вищезазначений розрахунок та виписки по рахунку ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 97-109, 110-116, 124-136, 83- 110) суд першої інстанції вірно виходив з того, що списання Банком коштів на погашення процентів за рахунок кредиту та щомісячної комісії за обслуговування карти фактично призвело до збільшення заборгованості за кредитом. І позивачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України з врахуванням отриманих відповідачем та повернутих ним кредитних коштів не доведено наявність станом на 26.11.2019 заборгованості по кредитному договору №б/н від 02.08.2017 позичальника ОСОБА_1 в розмірі 197066,58 грн.

А тому доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст.ст. 207, 638 ЦК України є такими, що не заслуговують на увагу.

Посилання апелянта на постанову НБУ від 17.12.2003 №492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах» на законність оскаржуваного рішення не впливає, адже учасниками справи не оспорювався факт ідентифікації ОСОБА_1 , як клієнта Банку при укладенні кредитного договору.

Щодо аргументів апеляційної скарги позивача про прийняття відповідачем пропозиції Банку та визнання умов кредитного договору, адже ОСОБА_1 отримав кредитну карту і кредитні кошти та погашав заборгованість, апеляційний суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, підписана відповідачем 02.08.2017 Анкета заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить узгоджені сторонами умови щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами та щодо надання Банку прав на списання кредитних коштів для погашення відсотків і щомісячної комісії за обслуговування карти за рахунок кредитних коштів.

Разом з тим, Умовами та Правилами надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені крім іншого, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема штраф за порушення Клієнтом строків платежів по будь якому із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування; обов`язок Банку списувати кошти з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту у межах сум, що підлягають сплаті Банку за договором в разі настання термінів платежів, тощо.

Однак, в матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету - заяву від 02.08.2017, а також те, що ці документи на момент отримання ОСОБА_1 коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами саме у зазначеному в документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку їх нарахування та право Банку списувати кошти з кредитного рахунку позичальника на погашення відсотків та щомісячної комісії за обслуговування карти.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила банківських послуг, відсутність в Анкеті - заяві від 02.08.2017 домовленості сторін про списання коштів з рахунків клієнта; сплату, розмір та порядок нарахування відсотків, надані банком Умови та Правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 договору, оскільки не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником і в даному випадку відповідач заперечує факт узгодження між сторонами кредитного договору зазначених умов, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в Анкеті - заяві позичальника від 02.08.2017, що підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Крім того, Умови та Правила надання банківських послуг, що містяться в матеріалах цієї справи, не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між Банком та ОСОБА_1 02.08.2017 шляхом підписання Анкети заяви.

Отже, відсутні підстави вважати, що кредитор і боржник обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків за користування кредитними коштами та право банку погашати заборгованість по відсоткам за рахунок кредитних коштів.

У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч.1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

І такий висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений в постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), що в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при застосуванні відповідних норм права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності законних підстав для стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитом з підстав не погодження сторонами умов щодо розміру, порядку нарахування і сплати відсотків.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно послався на зазначений правовий висновок Верховного Суду є такими, що не заслуговують на увагу, адже суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення послався на висновок Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15).

Посилання в апеляційній скарзі на незаконність судового рішення з підстав не застосування до спірних правовідносин ст. 1048 ЦК України є голослівними, адже вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст. 1048 ЦК України позивач не пред`являв.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не наведено свій розрахунок на законність оскаржуваного рішення не впливає, адже виходячи із виписок по рахунку позичальника № НОМЕР_1 , що дублюють дати та суми коштів, які проходили по зазначеному рахунку за період з 16.05.2018 по 26.11.2019, ОСОБА_1 за вказаний період отримав 1114323 грн, повернув 1184640 грн, Банком списано за рахунок кредитних коштів 28106,48 грн відсотків за користування кредитним лімітом та 2000 грн щомісячної комісії за обслуговування картки і автоматично погашено прострочену заборгованість з карти НОМЕР_2 в сумі 7730 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність позивачем наявності боргу ОСОБА_1 по кредитному договору б/н від 02.08.2017.

З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що вирішуючи спір на підставі наданих позивачем доказів, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2021 року.

Судді А.П. Корніюк

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова