ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1366/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/6663/20 Категорія: 304090000 Позарецька С. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 травня 2021 року (повний текст складено 24 травня 2021 року) у справі за позовом акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі АТ «Акцент-Банк», банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року банк звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з порушенням останнім умов кредитного договору №SAMABWFC4 від 29.01.2018, на підставі якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 46,80 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Своїм підписом відповідач підтвердив, що підписана анкета-заява разом із Умовами та правилами і Тарифами, які викладені на банківському сайті, складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Встановлення та зміну кредитного ліміту за рішенням банку, а також зміну відсоткової ставки за користування кредитними коштами позивач обґрунтовував положеннями договору, що викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг.

Відповідальність позичальника у разі прострочення зобов`язання банк також обґрунтовував умовами договору, що викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг та в довідці про умови кредитування.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах кредитного ліміту.

У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань станом на 03.09.2020 заборгованість перед позивачем становила 17356,55 грн., яка складалася з: 11628,61 грн. заборгованості за тілом кредиту та 5727,94 грн. заборгованості за відсотками, яку позивач просить стягнути з відповідача.

На підтвердження викладених у позовній заяві обставин банк надав копію анкети-заяви, витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», Тарифи надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, виписку по рахунку.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 17356,55 грн. та судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 травня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованість за договором №б/н від 29.01.2018 в розмірі 11 628 грн. 61 коп. (тіло кредиту), а також судові витрати, пропорційно до частки задоволених позовних вимог.

Частково задовольняючи позов та стягуючи з відповідача тіло кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази про ознайомлення відповідача з умовами та правилами кредитування, а також тарифами банку, тому вимога позивача про стягнення відсотків за користування кредитом за відсутності узгодження такого відсотку з відповідачем не підлягає задоволенню. Водночас випискою по рахунку відповідача підтверджено, що він користувався кредитними коштами, тому суд вирішив стягнути з позичальника тіло кредиту.

Додатковим рішенням відмовлено ОСОБА_1 у стягненні з позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

Рішення суду оскаржено відповідачем в апеляційному порядку як незаконне та необґрунтоване.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що при зверненні з позовом представник банку Шкапенко Олександр Віталійович надав суду лише довіреність від 24.03.2020 без підтверджень, що ОСОБА_2 є працівником АТ «Акцент-Банк» (наказ, трудовий договір), в ЄДРПОУ Шкапенко О.В. не вказаний як особа, яка наділена правом підпису документів від банку. Крім того, під час розгляду справи в судовому засіданні 08.07.2021 суд першої інстанції не взяв до уваги, що довіреність ОСОБА_2 закінчилась 31 березня 2021 року. Тому суд повинен був залишити позов без розгляду відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Розрахунок заборгованості та виписка по рахунку не завірені в належному порядку, а тому не є належними доказами у справі.

Крім того, з виписки по рахунку та розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач повернув банку суму, яка перевищує фактично взяті кошти, погасив відсотки, та сплатив комісію в розмірі 1405,00 грн. за отримання готівки через банкомат. Борг, який банк наразі намагається стягнути з відповідача, утворився в результаті незаконного нарахування банком відсотків на відсотки за період з 19.09.2019 до 24.02.2021. За цей період позичальник не отримував від банку коштів та повністю розрахувався за отриманий раніше кредит. Тому, станом на момент звернення з позовом заборгованості не існувало.

Проценти та штрафні санкції не були узгоджені з позичальником при підписанні анкети-заяви, тому апелянт вважає, що банк незаконно нараховував та списував із сплачених відповідачем коштів суми на погашення процентів та штрафних санкцій.

Крім того, суд незаконно відмовив відповідачу в компенсації йому витрат на професійну правничу допомогу. Посилаючись на останню практику Верховного Суду, апелянт стверджує, що відшкодуванню підлягають витрати на правничу допомогу незалежно від того, чи їх фактично сплачено стороною чи має бути сплачено. Відповідач буде сплачувати кошти за правову допомогу рівними долями впродовж року, що не суперечить вимогам ЦПК України.

На підставі викладеного апелянт вважає, що суд неправильно оцінив докази, що призвело до ухвалення протиправного рішення, яке він просить скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю, стягнути з позивача на свою користь 17 330,00 грн. понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, судові витрати покласти на позивача.

На апеляційну скаргу надійшов відзив від позивача. У відзиві банк зазначає, що звертається в суд через свого представника, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна довіреність. Розрахунок заборгованості та виписка є оригіналами, тому завіряти належність копії не є необхідним. Витрати на правову допомогу відповідача є неспіврозмірними зі складністю даної справи. Відсутність підпису на Тарифах та Умовах і правилах не є підтвердженням неукладення договору кредиту. Посилаючись на такі доводи, позивач просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку - банк).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається на учасників справи.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

З матеріалів справи встановлено, що 29.01.2018 ОСОБА_1 звернувся до позивача із анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у А-Банку, у якій зазначив свою згоду на те, що ця анкета разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, правилами користування основними умовами обслуговування та кредитування, що викладені в рекламному буклеті, складає між нім і банком договір про надання банківських послуг (а.с. 5).

В анкеті-заяві зазначена особиста інформація заявника: паспортні дані, ідентифікаційний податковий номер, місце проживання, реєстрації та контактний телефон.

Відомостей про бажаний тип картки та кредитний ліміт, розмір процентів за користування кредитом, розмір пені та штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту, тощо в анкеті-заяві не зазначено.

До позовної заяви долучено витяг з Умов і правил надання банківських послуг, які не підписані відповідачем (далі Умови і правила).

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані до позовної заяви Умови і правила розумів ОСОБА_1 , ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву, тому вони не можуть братися до уваги з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, висновки якої зводяться до того, що позивач зобов`язаний письмово проінформувати споживача фінансових послуг про умови кредитування, а надані позивачем не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети.

Витяг з тарифів також не містить підпису відповідача.

Таким чином, банком не доведено узгодження з позичальником відсоткової ставки за користування кредитом, а вимог про стягнення відсотків відповідно до ставки, встановленої законом, позивач не заявляє та не обґрунтовує такий розмір відсотків з наведенням відповідних розрахунків, а тому заявлення вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, а також їх нарахування за весь період користування позиченими коштами є неправомірним.

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість станом на 03.09.2020 складала 17356,55 грн., яка складається з: 11628,61 грн. заборгованості за тілом кредиту та 5727,94 грн. заборгованості за простроченими відсотками.

Фактичне користування позиченими у банку коштами підтверджується наданою позивачем випискою (а.с. 140-142).

Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної катки відповідача - баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитною карткою (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної з коштами операції).

Банківська виписка має статус первинного документа, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5 (далі - Перелік №578/5) згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання держоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.

У постанові НБУ №705, зокрема, вказано: «Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань», «Виписка про рух коштів за рахунком може надаватися власникові рахунку в банку, надсилатися поштою, електронною поштою, у вигляді текстового повідомлення на мобільний телефон, через банкомат тощо». Таким чином, АТ "КБ "ПриватБанк" надані суду саме первісні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за Кредитним договором.

Виписка є належним доказом користування кредитними коштами всупереч доводам апелянта про те, що копія виписки не завірена відміткою «згідно з оригіналом».

Із виписки по рахунку видно, що клієнт активно користувався кредитними коштами, зокрема, знімав готівкові кошти, поповнював картку через термінали самообслуговування, оплачував товари та послуги, здійснював та приймав перекази на/з інших карток, здійснював щомісячні платежі «Розстрочка» по іншому кредитному договору від 26.03.2019.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що повернув банку суму (39771,00 грн.), яка перевищує фактично взяті кошти (33943,00 грн.), погасив відсотки в розмірі 15510,00 грн., та сплатив комісію в розмірі 140,005 грн. за отримання готівки через банкомат. За його твердженням, борг, який банк наразі намагається стягнути з відповідача, утворився в результаті незаконного нарахування банком відсотків на відсотки за період з 19.09.2019 до 24.02.2021 на загальну суму 11278,98 грн. За цей період позичальник не отримував від банку коштів та повністю розрахувався за отриманий раніше кредит. Тому, на його переконання, станом на момент звернення з позовом заборгованості не існувало.

Такі висновки не відповідають відомостям, які містяться у виписці по рахунку.

Так, колегія суддів встановила, що за період з 29.01.2018 та до 24.02.2021 відповідач використав 44 570,79 грн. (знімав готівкові кошти, оплачував товари та послуги, здійснював перекази на інші картки, а також здійснював погашення по іншому кредитному договору від 26.03.2019 щомісячними платежами «Розстрочка»). За вказаний апелянтом за період з 19.09.2019 до 24.02.2021 у виписці відображено не тільки списання процентів, а й інші операції, зокрема, погашення по іншому кредитному договору від 26.03.2019 щомісячними платежами «Розстрочка», на що відповідач не звернув уваги та у зв`язку з чим зробив невірні розрахунки.

З аналізу виписки по рахунку вбачається, що відповідач повернув банку суму 39772,00 грн., а також сплатив комісію в розмірі 1405,46 грн.

Щодо наявності правових підстав для стягнення комісії, то суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем не обґрунтовано підстави для такого нарахування з огляду на відсутність посилань на умови договору, які регламентують сплату комісії, тобто позивач не зазначив, за що стягується комісія, якими узгодженими з відповідачем нормами договору це передбачено.

А тому, спрямовані банком 1405,46 грн. із коштів, сплачених відповідачем на погашення комісії, колегія суддів вважає за необхідне вирахувати із фактичного тіла неповернутого кредиту.

З огляду на викладене, так як банк не підтвердив узгодження з позичальником розміру процентів за користування кредитом, тому їх нарахування у виписці по рахунку є безпідставне. Фактичне використання позиченими коштами підтверджено випискою по рахунку, що визнається і самим відповідачем в апеляційній скарзі, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що розмір неповернутого тіла кредиту становить 44 570,79 грн. (всього використані позичальником кошти) 39772 грн. (повернута сума) 1405,46 грн. (безпідставно сплачена відповідачем комісія) = 3393,33 грн. І саме така сума підлягає до стягнення із відповідача.

Таким чином, рішення суду підлягає зміні в частині розміру стягнення заборгованості за кредитом.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21) Верховний Суд зробив висновок, що «апеляційний суд, залишаючи без змін додаткове рішення суду першої інстанції про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 про розподіл судових витрат між сторонами, виходив із того, що відповідачем не надано доказів оплати витрат на професійну правничу допомогу. При цьому мотивів ухвалення відповідного додаткового рішення судом першої інстанції, а саме щодо стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1000,00 грн, не наведено. Проте, апеляційний суд не звернув уваги на те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Тобто вказана судова практика є незмінною».

З огляду на вищевикладене колегія суддів Черкаського апеляційного суду вважає слушними доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд, відмовляючи в розподілі витрат на правничу допомогу, неправомірно виходив з того, що відповідач не надав належних доказів, що він оплатив послуги адвоката, у зв`язку з чим суд відмовив у задоволенні заяви.

На обґрунтування витрат на правову допомогу ОСОБА_1 надав договір про надання адвокатських послуг від 29.01.2021 (а.с. 65), укладений між адвокатом Чепурним В.П. та Жалдак С.Г. (із уточненнями, здійсненими в судовому засіданні про те, що договір діє до 31.12.2021, що посвідчено підписом адвоката), ордер серія ЧК №131624 від 10.02.2021, виданий на підставі договору про надання правничої допомоги адвоката б/н від 29.01.2021; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 02.05.2018.

Крім того, із заявами про ухвалення додаткового рішення (а.с. 168-169) ОСОБА_1 надав: додатковий договір про надання адвокатських послуг від 09.02.2021, укладений між адвокатом Чепурним В.П. та Жалдак С.Г.; розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу (додаток до додаткового договору від 09.02.2021); акт наданих послуг №1 від 04.03.2021р.; акт наданих послуг №2 від 18.05.2021р.; розписку, датовану 29.01.2021р.

Відповідно до додаткового договору про надання адвокатських послуг від 09.02.2021 замовник сплачує адвокату за надання консультації, ознайомлення з матеріалами, підготовку до судового процесу із пошуком і аналізом судової практики та написання позову гонорар в розмірі 500 грн. Окремо має проводитись оплата роботи адвоката за участь в судових засіданнях 1000 грн. за годину та виготовлення процесуальних документів згідно додатку.

В додатку до додаткового договору наведено розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу. Зустріч з клієнтом і надання йому консультації 0,3 год. 330 грн., пошук та аналіз судової практики 0,5 год. 500 грн., складання клопотань 1 год. 1000 грн., складання окремої заяви 0,3 год. 330 грн., участь в судових засіданнях 1 год. 1000 грн.

Відповідно до акту наданих послуг від 04.03.2021 (а.с. 172) адвокат Чепурний В.П. надав ОСОБА_1 такі послуги: консультація 29.01.21 0,3 год. 330 грн., ознайомлення із матеріалами справи 29.01.2021 0,5 год 500 грн., пошук практики 02.02.2021 0,5 год. 500 грн., заява про надання повного тексту ухвали від 10.02.2021 0,3 год. 330 грн., клопотання щодо надання відповідачу ухвали від 10.02.2021 03.03.2021 0,3 год. 330 грн., заява про залишення позову без розгляду 04.03.2021 0,5 год. 500 грн., клопотання про забезпечення доказів 04.03.2021 0,5 год. 500 грн. Загальна вартість послуг за наданим актом склала 3000 грн. Оплата наданих послуг замовником буде здійснюватись з моменту вступу рішення в силу протягом одного року щомісячними рівними долями.

Відповідно до акту наданих послуг від 18.05.2021 (а.с. 173) адвокат Чепурний В.П. надав ОСОБА_1 такі послуги: виготовлення апеляційної скарги на отриману ухвалу 17.04.2021 1,5 год. 1500 грн., заява про поновлення процесуальних строків 17.04.2021 0,5 год. 500 грн., клопотання щодо витребування доказів 08.04.2021 0,5 год. 500 грн., заява про залишення позову без розгляду 17.05.2021 0,3 год. 330 грн., з інших підстав заява про залишення позову без розгляду 17.05.2021 0,5 год. 500 грн., клопотання про залучення доказів 17.05.2021 0,5 год. 500 грн. Загальна вартість послуг за наданим актом склала 4000 грн. Оплата наданих послуг замовником буде здійснюватись з моменту вступу рішення в силу протягом одного року щомісячними рівними долями.

Відповідно до розписки від 29.01.2021 адвокат Чепурний В.П. отримав від ОСОБА_1 500 грн. гонорару за отримання консультації та ознайомлення з матеріалами справи.

Відповідно до акту наданих послуг від 18.05.2021 (а.с. 173) адвокат Чепурний В.П. надав ОСОБА_1 такі послуги: заява про відшкодування витрат по наданні правової допомоги 19.05.2021 0,5 год. 500 грн., консультація замовника 29.05.2021 0,3 год. 330 грн., пошук практики 29.05.2021 1 год. 1000 грн., аналіз існуючої заборгованості по картці ОСОБА_1 16.06.2021 1 год. 1000 грн., підготовка апеляційної скарги 17.06.2021 3 год. 3000 грн., клопотання про залучення доказів наданих позивачем та розрахунок фактичної заборгованості перед банком відповідачем, які не розглядала перша інстанція 17.06.2021 0,5 год. 500 грн. Загальна вартість послуг за наданим актом склала 6300 грн. Оплата наданих послуг замовником буде здійснюватись з моменту вступу рішення в силу протягом одного року щомісячними рівними долями.

Таким чином, відповідачем підтверджено обсяг наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість. Однак, судова колегія вважає, що обсяг наданих послуг не відповідає складності справі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач подав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

З урахуванням вищенаведеного, а також клопотання позивача про зменшення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд вважає, пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову (17356,55 грн.) та обґрунтованим розміром витрат на правничу допомогу є не 17330,00 грн. як заявлено відповідачем, а 2000,00 грн. в суді першої інстанції та 800,00 грн. в суді апеляційної інстанції, а всього 2800 грн. Суд вважає такий розмір судових витрат таким, що відповідає критерію реальності та адекватності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних та розумних процесуальних дій сторони. І з такої суми колегія суддів здійснює розподіл судових витрат пропорційно до частки задоволених позовних вимог.

Позов заявлено на суму 17356,55 грн., задоволено на суму 3393,33 грн., тобто позов задоволено на 19,55%, відмовлено на 80,45%.

Апелянт просив скасувати рішення в частині задоволених вимог на суму 11628,61 грн., апеляційний суд задовольнив частково, зменшивши суму з 11628,61 грн. до 3393,33 грн., тобто фактично апеляційну скаргу відповідача задоволено на 70,82% .

В такому ж пропорційному співвідношенні підлягають розподілу і судові витрати.

За подачу позову сплачено 2102,00 грн.

За подачу апеляційної скарги відповідач сплатив 2207,00 грн.

Отже, понесені позивачем витрати в суді першої інстанції підлягають стягненню з відповідача в розмірі 19,55% від 2102,00 грн., тобто 410,94 грн. Понесені відповідачем витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції підлягають стягненню з позивача в розмірі 80,45% від 2000,00 грн., тобто 1609,00 грн.

Понесені відповідачем витрати в суді апеляційної інстанції підлягають стягненню з позивача в розмірі 70,82% від суми сплаченого судового збору 2207,00 грн. та правничої допомоги в сумі 800,00 грн., тобто 2129,56 грн.

Шляхом взаємозарахування стягуваних сум, з позивача підлягають до стягнення на користь відповідача понесені останнім судові витрати в розмірі 3327,60 грн., виходячи з розрахунку 1609,00 грн. + 2129,56 грн. 410,96 грн. = 3327,60 грн.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 травня 2021 року змінити, зменшивши суму заборгованості, що підлягає до стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» за договором № б/н від 29.01.2018 з 11628,61 грн. до 3393,33 грн.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3327,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді