Справа № 214/2982/21
2/214/2290/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 вересня 2021 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі - Петренко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить: визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком АДРЕСА_1 ; покласти судові витрати зі сплати судового збору та витрати професійну правничу допомогу на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування своїх вимог зазначила наступне. 29.05.2000 року позивачка за договором дарування стала одноособовим власником будинку АДРЕСА_1 . 15.06.2015р. згідно рішення Саксаганського районного суду м Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі №214/4429/15-ц позивачка розлучилась з відповідачем, рішення набрало законної сили 27.10.2015р. Станом на теперішній час у вказаному будинку зареєстрований відповідач, однак з 05 грудня 2014 року і по день звернення до суду з даною позовною заявою, у вказаному житловому будинку відповідач не проживає, зобов`язання по оплаті житлових послуг не виконує, комунальні послуг не сплачує. Перешкод щодо проживання позивача у вказаному будинку з боку відповідача немає. Факт не проживання відповідача в житловому будинку АДРЕСА_1 підтверджується актами від 08.01.2016р., від 08.12.2016р., від 30.03.2019р., від 12.04.2021 р. Реєстрація відповідача у належному на праві власності позивачці будинку, обмежує її у володінні, користуванні та розпорядженні житлом, того, позивачка змушена сплачувати комунальні платежі з урахуванням кількості зареєстрованих осіб, а також позбавлена можливості отримати субсидію щодо оплати комунальних послуг. У зв`язку з зазначеним позивачка вимушена звернутись до суду із даною позовною заявою посилаючись на наступне. Згідно частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла законом. Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР закріплені положення відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з ч.1 ст. 156 ЖК Української РСР член сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користувань приміщенням. Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України до членів власника відносяться особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справу «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року пункт 63). Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в надань ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. З огляду на викладене, позивачка вважає, що його право як власника будинку підлягає захисту, відповідач є таким, що втратив прав користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком АДРЕСА_1 .

Позивачка у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До суду надала заяву, в якій просить справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання заяв не надавав, відзиву на подавав, у зв`язку з чим на підставі ст. 223 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: копія паспорту (а.с. 6-9), договір дарування (.с. 10), технічний паспорт (а.с. 12-17), державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с. 18), акти (а.с. 19, 20, 21,22), довідка (а.с. 23), інформацію про суми, нараховані до сплати (а.с. 24-97).

Суд, керуючись вимогами ст. 77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами: договір дарування (.с. 10), технічний паспорт (а.с. 12-17), державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с. 18), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме перебування будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки у власності позивачки.

Суд вважає належними доказами: акти (а.с. 19, 20, 21,22), довідку (а.с. 23), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме перебування відповідача на реєстраційному обліку в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та те, що ОСОБА_2 не проживає у спірному будинку понад один рік.

Суд вважає належним доказомкопію паспорту (а.с. 6-9), так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме те, що між позивачкою та відповідачем шлюб розірвано.

Суд вважає неналежними доказами інформацію про суми, нараховані до сплати (а.с. 24-97), так як ці докази не стосуються предмету спору.

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази, які визнані належними, допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази, які визнані допустимими та належними, є достовірними.

Керуючись вимогами ст. 80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

Позивачка по справі є одноособовим власником будинку АДРЕСА_1 , що встановлено договором дарування (а.с.10).

Відповідач, який доводиться позивачці колишнім чоловіком, за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає понад один рік, що встановлено копією паспорту (а.с. 6-9), актами (а.с. 19, 20, 21,22).

Відносини між сторонами регулюються нормами ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , який доводиться позивачці колишнім чоловіком, відсутній в спірному будинку понад один рік, що є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню,

В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки належить стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. 405 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 77, 78, 80, 133, 141, 206, 223, 228, 258-260, 263-265ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн. 00 коп.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя В.М. Прасолов