Справа №345/2224/20
Провадження № 2/345/32/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.09.2021 р.

м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Юрчака Л.Б., з участю секретаря судового засідання Мостової Ю.З., позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області №1 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про поділ майна подружжя та просила суд стягнути з відповідача в її користь грошову компенсацію за 1/8 частину нежитлової будівлі , що розташована за адресою АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення сауни площею 330,3м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , залишити в приватній власності ОСОБА_3 транспортний засіб ГАЗ-САз 53Б 1994року випуску, стягнути з відповідача в її користь грошову компенсацію в розмірі 697957,50 грн. за Ѕ частину вартості автомобіля ГАЗ_САЗ 53Б 1994 року випуску д.н.з НОМЕР_1 та інших транспортних засобів, а також стягнути із відповідача в її користь 51512,50 грн. грошової компенсації за Ѕ частину вартості грошових коштів, внесених відповідачем до статуного фонду ТОВ «Фолдер», ТОВ «Ювіл-ІФ» та ТОВ «Карпатський акцент». В обґрунтування позовних вимог позивач в судовому засіданні зазначила, що 28 липня 1992 року між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_6 .У зв`язку із тим, що сімейне життя не склалось, в 2017р. чоловік звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу, і рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31.05.2017р., яке набрало законної сили 12.06.2017р., шлюб між ними було розірвано. За час зареєстрованого шлюбу вони з чоловіком набули ряд майна, згоди про розподіл якого вони не досягли. В судовому засіданні позивачка доводи позовної заяви підтримала та пояснила суду, що після того, як чоловік подав на розлучення, він одразу почав їй чинити перешкоди по доступу до майна, а саме до приміщення сауни. Зокрема, коли вона вирішила навідатись до сауни, то її всередину не впустив працівник ОСОБА_7 , і одразу зателефонував до чоловіка. Після цього,чоловік одразу ж зателефонував до неї та почав погрожувати її життю та здоров`ю. Погрози життю здоров`ю продовжувались і в подальшому, та вчинялись ним з метою її залякування, щоб вона не подавала до суду позов про поділ майна подружжя. Однак, до правоохоронних органів з приводу погроз вона не зверталась, а побоюючись за своє життя переїхала проживати до доньки в м. Львів.Після цього, погрози зі сторони вже колишнього чоловіка припинились.Щодо вимоги про поділ майна шляхом присудження грошової компенсації за половину вартості автомобілів, позивач зазначила, що вважає її право буде захищено шляхом присудження грошової компенсації. В судовому засіданні представником позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 188-189), у зв`язку із тим, що в ході розгляду справи вияснилось, що нежитлова будівля , яка розташована за адресою АДРЕСА_1 припинила своє існування через те, що замість цієї будівлі було зведено приміщення сауни, яке також є предметом позову, а також із врахуванням визначеної вартості автомобілів проведеною судовою експертизою зменшила розмір грошової компенсації за автомоболі. Із врахуванням цього позивач просила визнати за нею право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення сауни площею 330,3м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 28, стягнути з відповідача в її користь грошові кошти в сумі 668707грн в якості компенсації за Ѕ частини вартості транспортних засобів, та стягнути із відповідача в її користь 51512,50 грн. грошової компенсації за Ѕ частину вартості грошових коштів, внесених відповідачем до статуного фонду ТОВ «Фолдер», ТОВ «Ювіл-ІФ» та ТОВ «Карпатський акцент».

Враховуючи зазначене, позивач просить позов задоволити.

Відповідач подав суду відзив на позов, в якому зазначив, що даний позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, у зв`язку із відсутністю предмету спору, виходячи з наступного. Він дійсно в 1992р. зареєстрував шлюб із ОСОБА_8 . В них народилось двоє дітей, однак, через те, що з в 2016р. дружина вступила до релігійної секти та її намагання змусити його також вступити разом із нею, їхня сім`я припинила своє існування та вони розлучились. Оскільки ще до розірвання шлюбу судом виник спір з приводу майна, то між ними було досягнуто усної домовленості, що в порядку поділу майна їй залишається житловий будинок із земельною ділянкою в АДРЕСА_2 , а йому - решта майна. Так як такий поділ влаштовував їх обох, то він розпочав підготовку документів для оформлення права власності на будинок за ОСОБА_8 , оскільки будинок перебував в Іпотечній заставі в той момент. Коли все було готово для укладення договору про поділ майна, позивачка запропонувала йому відчужити будинок шляхом оформлення договору дарування на дочку ОСОБА_5 , оскільки вона все рівно хоче цей будинок подарувати доньці. Так як спосіб оформлення договору відчуження будинку для нього значення не мав, то він погодився на її пропозицію та 18.10.2017р. він уклав договір дарування житлового будинку доньці. Жодних претензій від позивачки щодо поділу майна більше не поступало аж до моменту звернення до суду із даним позовом. Тому вважає, що між сторонами питання поділу майна було вирішено ще в 2017р. перед розірванням шлюбу, а оскільки він виконав свою частину домовленості, та відчужив належний їм житловий будинок із земельною ділянкою на користь доньки за домовленістю із колишньою дружиною, а тому у позивачки відсутні правові підстави для задоволення позову.

Також, відповідач зазначив, що нежитлова будівля , що розташована за адресою АДРЕСА_1 була ним розібрана, а на її місці було зведено приміщення сауни, якому при введенні в експлуатацію присвоєно адресу АДРЕСА_1 , тому такого об`єкту поділу майна не існує. Ця будівля припинила своє існування ще під час перебування сторін в шлюбі, а тому не може бути предметом поділу. З приводу автомобілів, то відповідач зазначив, що у нього є тільки 1 автомобіль Мерседенс-Бенц 320 д.н.з. НОМЕР_2 , який перебуває у його користуванні. Долю інших автомобілів він не пам`ятає, оскільки ці автомобілі придбавались для роботи ТОВ «Фолдер», він ними не користувався та частина автомобілів була передана іншим особам шляхом оформлення нотаріального доручення А тому не знає, де вони можуть бути, та чи ще існують фізично на сьогоднішній день. Іншу частину автомобілів було продано як металолом, у зв`язку із тим, що вони прийшли в непридатний для експлуатації стан. А оскільки для припинення права власності необхідно було надати автомобілі в сервісний центр, то реєстрація права власності за ним так і залишається по сьогоднішній день. Однак, всі ці автомобілі вибули із його користування ще до розірвання шлюбу, а тому не можуть бути об`єктом поділу. Окрім цього, відповідач просив застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні та його представник щодо задоволення позовних вимог заперечили в повному обсязі, покликаючись на відзив на позовну заяву.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , яка є донькою позивача та відповідача, по суті спору вказала, що їй не відомо про те, чи між батьками існували якісь домовленості з приводу поділу майна. Вона проживала в цей період в м. Львів на орендованій нею квартирі. Батько повідомив їй, що він має намір подарувати будинок, при цьому жодних пояснень з приводу цього не озвучував та не пояснював. Тож в обумовлений ним день вона приїхала в м. Калуш, де в нотаріуса було укладено договір дарування їй житлового будинку і земельної ділянки, а оскільки вона наміру і бажання проживати в Калуші в цьому будинку не мала, то одразу вирішила цей будинок продавати. Питання продажу будинку було нею узгоджено зі своєю мамою. За яку суму коштів нею було продано будинок вона не пам`ятає, хоча кошти від продажу одержала особисто. Але саме за ці кошти вона того ж дня придбала квартиру в м. Львів, куди перейшла проживати разом зі своєю мамою, та в якій вони проживають по даний час.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 по суті спору вказав, що він знайомий із відповідачем приблизно 20 років. А саме він як будівельник приймав участь в будівництві житлового будинку ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 . Після того, як будинок було збудовано, він разом із іншими працівниками здійснював для ОСОБА_3 будівництво сауни по АДРЕСА_1 , а після будівництва сауни залишився працювати у ОСОБА_3 в якості адміністратора в даній сауні. В квітні-травні 2017р. ОСОБА_3 повідомив йому, що в нього з дружиною є спір з приводу поділу майна, тому дав вказівку, що якщо дружина прийде до сауни, то щоб її не впускати в приміщення. Дружина приходила один раз в цей період до сауни, однак він її не впустив всередину, тож вона пішла геть. З того часу він жодного разу її не бачив в приміщенні сауни. Також зазначив, що після 2017р. в приміщенні сауни було проведено значні ремонтні роботи за рахунок ОСОБА_3 , оскільки сауна потребувала ремонту.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 по суті спору вказав, що знайомий із позивачем та відповідачкою приблизно двадцяти років. В травні-червні 2017р. при зустрічі із ОСОБА_3 останній повідомив йому, що розлучається із своєю дружиною та має намір віддати дружині їхній будинок, в якому вони жили із дружиною. Через декілька місяців, восени 2017р. він випадково зустрівся на вулиці із ОСОБА_1 , і вона йому сказала, що нібито ОСОБА_3 із нею негарно повівся . На що він їй сказав, що ОСОБА_3 віддав їй їхній будинок. ОСОБА_1 на це відповіла, що колишній чоловік дійсно віддав їй будинок, але це не виправдовує його.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , який є батьком позивачки, по суті спору вказав, що довідався про розлучення доньки ОСОБА_1 із ОСОБА_3 восени 2017р., коли повернувся із роботи в м. Калуш. Довідався це він безпосередньо від неї, коли зустрів її на вулиці в м. Калуш. Вони пішли з донькою в кафе і вона повідомила його, що вона домовилась із вже колишнім чоловіком про поділ майна подружжя, а саме, що будинок дістається їй, а все решта майно залишається за чоловіком. І вона не має до нього жодних майнових претензій.На його запитання, що вона буде робити із таким великим будинком, і як буде його утримувати, адже для цього необхідні значні кошти та і постійний догляд, відповідачка відповіла, що вона продасть цей будинок та переїде до доньки в м. Львів. Він тоді ще дав доньці 17 чи 18 тисяч гривень, щоб вона відремонтувала котел у житловому будинку, який був несправним, а вже була осінь і було холодно, а будинок не опалювався.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , який є рідним братом відповідача, по суті спору вказав, що вони разом із братом викупили в с. Вістова старе приміщення складу, та мали намір в цьому приміщенні зробити сауну. Однак, оскільки приміщення було старим, вони зрозуміли, що реконструювати його не вдасться, то ж вирішили старе приміщення розібрати, а на його місці збудувати нове приміщення, в якому власне і зробити сауну. Оскільки планувалось, що це буде одне майно, але на двох, то приміщення будувалось так, щоб були два окремі входи. Однак, коли приміщення вже було зведено, та повинні були виконуватись роботи по перекриттю, він зрозумів, що вести бізнес у двох із братом йому буде не зручно, адже виникне питання як ділити клієнтів, то ж він залишив це приміщення брату, і після цього ОСОБА_3 завершував будівництво власними силами. Однак, в 2015р. йому потрібен був кредит, тож він взяв в банку кредит під заставу цієї ж сауни, і брат із дружиною погодили передачу сауни в Іпотеку, оскільки знали, що половина сауни йому належить, так як він приймав участь у її будівництві своїми коштами також. В 2020р. він повернув кредит, тож приміщення сауни було виведено з Іпотеки. Брат повідомляв його, що домовився із дружиною про поділ майна шляхом відання їм житлового будинку, в якому вони проживали. Він в свою чергу казав братові, щоб той взяв у колишньої дружини нотаріально завірену заяву, що вона не матиме претензій до майна. Одна, брат сказав, що оскільки дружина є віруючою, то він не думає, що вона його обмане. Восени 2017р. він зустрівся із позивачкою біля сміттєвих баків їхніх будинків, так як їхні будинки знаходяться недалеко один від одного, і вона йому підтвердила те, що вона домовилась із його братом про поділ майна, в результаті чого брат віддає їй житловий будинок.

З приводу автомобілів, то пояснив, що він разом із братом є засновкима ТОВ «Фолдер», в якому він був до 2015р. комерційним директором, а ОСОБА_3 був відповідальним за транспортні перевезення на цьому підприємстві. Тому, вантажні автомобілі при купівлі для ТОВ «Фолдер» реєструвались на ОСОБА_3 , оскільки таким чином простіше було здійснювати процедуру реєстрації та інші дії. З часом автомобілі продавались іншим особам чи на металобрухт. А на фірму куплялись нові, однак реєстрація права власності вже здійснювалась за ТОВ «Фолдер».

Суд вислухавши думку учасників процесу, вивчивши позовну заяву, відзив на позовну заяву, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного:

Ст. 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін ( ст.81 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню. (ч. 1 ст. 82 ЦПК України)

Ч.3 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до вимог ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.

Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом статті 115 ЦК України, статті 85 ГК України та статті 12 Закону України «Про господарські товариства» власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників.

Грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується у право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. При цьому одним із визначальних є факт набуття подружжям таких грошових коштів у шлюбі.

Таким чином, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від03червня 2015 року у справі № 6-38цс15.У рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі№ 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України зазначено, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ст.71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола обєктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя`вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сімї.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.07.1992р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 10).

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 31.05.2017р. (а.с. 11,12) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 розірвано, та змінено прізвище позивачки на « ОСОБА_12 ».

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03.06.2020 року встановлено, що 15.05.2015р. за ОСОБА_3 одноосібно було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення сауни за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 15.05.2015р. (а.с. 13, 14).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 18.06.2020 року встановлено, що 16.05.2010р. за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на 25/100 нежитлових будівель за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 475 від 16.04.2010р. (а.с. 37-40).

Згідно листа Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області від 17.05.2017р. № 31/9/1166 за ОСОБА_3 було зареєстровано транспортні засоби «Мерседенс-Бенс» д.н.з НОМЕР_4 , «Мерседенс-Бенс» 320S д.н.з НОМЕР_2 , ЗАЗ 110557 д.н.з НОМЕР_5 , ГАЗ 53D д.н.з. НОМЕР_6 , ГАЗ-САЗ 53Б д.н.з. НОМЕР_7 , ГАЗ 3309 д.н.з. НОМЕР_8 , VOLVOFL6 д.н.з. НОМЕР_9 , ГАЗ 33021 д.н.з. НОМЕР_10 , «Мерседенс-Бенс» 1317D д.н.з НОМЕР_11 , FORDTAUNUS д.н.з. НОМЕР_12 , MAN 14.272 д.н.з. НОМЕР_13 (а.с. 41).

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 54-62) ОСОБА_3 належать частка у ТзОВ «Фолдер» (розмір внеску до статутного фонду 53400грн.), ТОВ «ЮВІЛ-ІФ» (розмір внеску до статутного фонду 45000грн.), ТзОВ «Карпатський акцент» (розмір внеску до статутного фонду 4625грн.).

Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації (а.с. 90-92) ОСОБА_3 09.12.2014 подав Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція нежитлової будівлі під сауну», згідно якої 03.07.2014р. ним подавалась Декларація про початок виконання будівельних робіт ІФ67 по об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна площа будівлі складає 330,3 кв.метрів. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (а.с. 93) видано на сауну площею 330,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Договору дарування житлового будинку та Договору дарування земельної ділянки (а.с. 95-98) 18.10.20017р. ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_2 , та дарування відбулось за письмовою згодою ОСОБА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 08.07.2020 року встановлено, що за ОСОБА_5 16.02.2018р. було зареєстровано право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 78 від 16.02.2018р. (а.с. 99). А Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 08.07.2020р. ОСОБА_5 відчужила належні їй житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_2 ОСОБА_13 згідно договорів купівлі продажу № 250 та 251 від 16.02.2018р.

Отож, надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу сторін на таке.

Судом встановлено, і дана обставина визнається сторонами, що ОСОБА_3 належать частка у ТзОВ «Фолдер» (розмір внеску до статутного фонду 53400грн.), ТОВ «ЮВІЛ-ІФ» (розмір внеску до статутного фонду 45000грн.), ТЗОВ «Карпатський акцент» (розмір внеску до статутного фонду 4625грн.). Тож в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

З приводу інших позовних вимог суд зазначає наступне:

Судом встановлено, і дана обставина визнається сторонами, що нежитлова будівля, що розташована за адресою АДРЕСА_1 в процесі реконструкції цього приміщення в сауну була розібрана, а на її місці було зведено приміщення сауни, якому при введенні в експлуатацію було присвоєно адресу: АДРЕСА_1 . Таким чином, позовна вимога про стягнунення з відповідача в користь позивача грошової компенсації за 1/8 частину нежитлової будівлі , що розташована за адресою АДРЕСА_1 не підлягає задоволенню.

З приводу автомобілів, то присудження грошової компенсації за майно допускається згідно ст. 71 СК України неподільної речі, згоди одного із подружжя на присудження грошової компенсації, та внесення другим із подружжя грошової компенсації на депозитний рахунок суду. Оскільки позивачем заявлено вимогу про поділ 11 автомобілів, а згідно даних сервісного центру відповідач являється власником даних автомобілів на час розгляду справи, ним не внесено коштів, як грошової компенсації за половину їх вартості, то належним способом захисту порушеного права, на думку суду, було визнання права власності за позивачем на Ѕ частину автомобілів, або поділ автомобілів між сторонами із врахуванням вартості останніх. Однак, такої позовної вимоги позивачем не заявлено. Таким чином позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Згідно ст. 13 ЦПК Укрїни суд розглядає справи в межах заявлених позовних.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Щодо поділу нежитлового приміщення сауни площею 330,3м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , то суд зазначає наступне.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.Так, згідно зі статтею 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.ФОП, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.Отже, майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно ФОП може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Однак, як встановлено судом, та підтверджується поясненнями сторін по справі, а також показами свідків, спір з приводу поділу даного приміщення виник у сторін ще до розірвання шлюбу, а також відповідач чинив позивачу перешкоди з приводу даного майна, тому строк позовної давності, на думку суду, розпочався з 12.06.2017р., тобто з моменту набранням рішення суду про розірвання шлюбу законної сили.

Як роз`яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №372/1036/15-ц (провадження №14-252цс18) викладено правовий висновок про те, що, виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За положеннями ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. ч. 3-4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

За положеннями ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (Постанова Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі №913/112/18).

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В матеріалах справи міститься копія листа Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області від 17.05.2017р. № 31/9/1166 (а.с. 41), згідно якого адвокат Савчук Р.Р. 11.05.2017р. звертався до сервісного центру з приводу встановлення майна, належного відповідачу. Згідно Договору № 220 про надання правової (правничої) допомоги(а.с. 8) між позивачем та адвокатом Савчук Р.Р. було укладено договір щодо складання позовної заяви про поділ майна подружжя.Отже, позивач мав можливість користуватись послугами адвоката і скористався ними у травні 2017 року, та у травні 2020р., тобто до спливу строку позовної давності.

З приводу доповнення Розділ VII "Прикінцеві положення" Сімейного кодексу України пунктом 2-1 та Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 12 позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

Підсумовуючи наведене суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат необхідно провести в порядку ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. ст.ст.2,12,13,76,81,141,258,259,263-265,268, 315 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості грошових коштів, несених до статутного фонду ТОВ «Фолдер», ТОВ «Ювіл-ІФ» та ТОВ «Карпатський акцент» в сумі 51512,50 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 515,13 грн. сплаченого судового збору.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя