Постанова

Іменем України

05 жовтня 2021 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/12985/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

на рішення Оболонського районного суду м. Києва

від 07 липня 2021 року

у цивільній справі №756/415/21 Оболонського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

до ОСОБА_3

про усунення від спадкування, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та зобов`язати не чинити перешкоди у користуванні майном,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 , діючи в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , через свого представника - адвоката Тандира Д.В. звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила усунути від спадкування майна померлої ОСОБА_4 відповідача ОСОБА_3 ; визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом видані відносно майна ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 та зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Позовну заяву мотивувала тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , після чого відкрилася спадщина, до складу якої входило нерухоме майно. За життя ОСОБА_4 заповіт не складала. У встановлений строк вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та окрім неї із заявою до нотаріуса також звернувся відповідач (чоловік померлої). Державним нотаріусом видано їй, її неповнолітньому брату ОСОБА_2 та відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Зазначила, що свідоцтва про право на спадщину видані відповідачу є протиправними, оскільки останній є таким, що підлягає усуненню від спадкування після смерті ОСОБА_4 . Як на підставу усунення відповідача від спадкування посилалася на те, що померла ОСОБА_4 під час шлюбу з відповідачем мала тяжке захворювання та потребувала постійного вартісного лікування. Відповідач в свою чергу не мав постійного заробітку, часто зловживав спиртними напоями та чинив домашнє насильство у сім`ї. Жодних коштів для належного проживання та лікування ОСОБА_4 не надавав.

Також зазначила, що після реєстрації шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 прізвище дружини стало " ОСОБА_4 ", однак згідно свідоцтв про право на спадщину останні видані на ім`я ОСОБА_4 , а тому є такими, що підлягають визнанню недійсними.

В обґрунтування позовних вимог зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні майном посилалася на те, що відповідач почав перешкоджати їй користуватись квартирою АДРЕСА_1 . Через зміну відповідачем замків на вхідних дверях квартири вона не може потрапити до неї.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка, діючи через свого адвоката Тандира Д.В., подала до суду апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; без урахування всіх фактичних обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції не вирішив всі вимоги, зокрема не взяв до уваги ту обставину, що позовні вимоги стосувалися не лише усунення від спадкування, а й усунення перешкод в користуванні майном.

На думку позивача, рішення суду в частині вимог про усунення перешкод у користуванні майном не ухвалено, а оцінка заявлених вимог зводиться не до оцінки доказів, які подавалися суду, а до власного тлумачення норм матеріального права в частині права власності. Додала, що судом неправильно застосовано положення ст. 317, 358 ЦК України.

Судом допущено порушення норм процесуального права, яке полягає в тому, що оскаржуване рішення не містить жодного мотиву відхилення поданих позивачем доказів, натомість містить загальні посилання на те, що докази взагалі не було подано стороною позивача.

Зазначила, що поза увагою суду залишилися письмові докази - акти, складені мешканцями будинку, де знаходиться квартира, в користуванні якою вона і просила усунути перешкоди.

Також поза увагою суду залишилася та обставина, що на час розгляду справи та до її початку, правоохоронними органами було порушено кримінальне провадження за ознаками домашнього насильства.

Суд першої інстанції не надав оцінки тому факту, що спадкоємиця за життя після укладення шлюбу не змінила прізвище, яке було визначено у свідоцтві про укладення шлюбу, а нотаріус видав свідоцтво на все майно особи, якої фактично на момент видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину не існувало. Вважала, що за таких обставин нотаріус повинен був відмовити відповідачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки останній не підтвердив факт родинних відносин із померлою.

Вказувала, що суд посилаючись на положення ст. 1224 ЦК України, які застосовуються за наявності тяжкої хвороби та необхідності спадкодавця в забезпеченні умов життя, не врахував наявні у справі докази, які підтверджують тяжку хворобу спадкодавця, та не відобразив це в рішенні суду.

Крім того, додала, що в тексті позовної заяви містилося обґрунтування щодо необхідності допиту свідків та відповідно вимога про їх допит, однак суд не вчинив жодних дій щодо реалізації права позивача на допит свідків, які можуть підтвердити наявність тяжкого/безпорадного стану спадкоємиці і той факт, що відповідач не намагався надавати допомогу спадкоємиці.

За наведених обставин просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07.07.2021 та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача - адвокат Тандир Д.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив скасувати рішення суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів, що позивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 24.04.1999. У свідоцтві зазначено мати - ОСОБА_4 .

ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_2 від 01.02.2007року. У свідоцтві зазначено мати - ОСОБА_4

27 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено шлюб. У свідоцтві про укладення шлюбу зазначено, що прізвище дружини після реєстрації шлюбу " ОСОБА_4 ".

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Згідно розпорядження Оболонської районної державної адміністрації від 25.02.2020 №113 позивач ОСОБА_1 призначено піклувальником над неповнолітнім ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_2 ; квартира АДРЕСА_1 та 1/3 частина квартири АДРЕСА_3 .

За життя ОСОБА_4 заповіт не складала. У встановлений строк позивачка звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Окрім неї, із заявами до нотаріуса також звернувся відповідач ОСОБА_3 - чоловік померлої.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.06.2020, виданого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В., квартиру АДРЕСА_1 успадкували: ОСОБА_3 - 1/5 частка квартири, ОСОБА_1 - 2/5 частки квартири, ОСОБА_2 - 2/5 частки квартири. У свідоцтві зазначено, що свідоцтво про право на спадщину на 2/5 частки квартири видано ОСОБА_1 ; право власності на 2/5 частки квартири підлягає державній реєстрації, а свідоцтво про право на спадщину на 3/5 частки квартири ще не видано (том 1, а.с. 30).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.06.2020, виданого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В., 1/3 частку квартири АДРЕСА_3 успадкували: ОСОБА_3 - 1/5 частка від 1/3 частки квартири, ОСОБА_1 - 2/5 частки від 1/3 частки квартири, ОСОБА_2 - 2/5 частки від 1/3 частки квартири. У свідоцтві зазначено, що свідоцтво про право на спадщину на 2/15 частки квартири видано ОСОБА_1 ; право власності на 2/15 частки квартири підлягає державній реєстрації, а свідоцтво про право на спадщину на 3/15 частки квартири ще не видано (том 1, а.с. 38).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.08.2020, виданого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В., квартиру АДРЕСА_2 успадкували: ОСОБА_3 - 1/5 частка квартири, ОСОБА_1 - 2/5 частки квартири, ОСОБА_2 - 2/5 частки квартири. У свідоцтві зазначено, що свідоцтво про право на спадщину на 2/5 частки квартири видано ОСОБА_2 ; свідоцтво про право на спадщину на 2/5 частки квартири видано ОСОБА_1 19.06.2020; свідоцтво про право на спадщину на 1/5 частку квартири ще не видано; право власності на 2/5 частки квартири підлягає державній реєстрації (том 1, а.с. 34).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.08.2020, виданого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В., 1/3 частку квартири АДРЕСА_3 успадкували: ОСОБА_3 - 1/5 частка від 1/3 частки квартири, ОСОБА_1 - 2/15 частки від 1/3 частки квартири, ОСОБА_2 - 2/15 частки від 1/3 частки квартири. У свідоцтві зазначено, що свідоцтво про право на спадщину на 2/15 частки квартири видано ОСОБА_2 ; свідоцтво про право на спадщину на 2/15 частки квартири видано ОСОБА_1 19.06.2020; право власності на 2/15 частки квартири підлягає державній реєстрації, а свідоцтво про право на спадщину на 1/15 частку квартири ще не видано (том 1, а.с. 43).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.06.2020, виданого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В., квартиру АДРЕСА_1 успадкували: ОСОБА_3 - 1/5 частка квартири, ОСОБА_1 - 2/5 частки квартири, ОСОБА_2 - 2/5 частки квартири. У свідоцтві зазначено, що свідоцтво про право на спадщину на 2/5 частки квартири видано ОСОБА_2 ; свідоцтво про право на спадщину на 2/5 частки квартири видано ОСОБА_1 19.06.2020; свідоцтво про право на спадщину на 1/5 частку квартири ще не видано; право власності на 2/5 частки квартири ще не видано (том 1, а.с. 46).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що її мати ОСОБА_4 за життя хворіла на тяжку хворобу, внаслідок чого потребувала дороговартісного лікування, постійного медичного лікування та обстеження. Проблеми зі здоров`ям ОСОБА_4 мала під час шлюбу з відповідачем, а останній в повній мірі не забезпечував сім`ю, не надавав коштів на лікування ОСОБА_4 , мав не постійний заробіток, зловживав спиртними напоями та чинив домашнє насильство. Обставини тяжкої хвороби у ОСОБА_4 підтверджуються медичною документацією. Також додала, що до позовної заяви додаються пояснення свідків.

Вважала, що за таких обставин відповідач є таким, що підлягає усуненню від спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на підставі ст. 1224 ЦК України.

Отже, між сторонами існує спір щодо спадкового майна.

Відповідно до статей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.

Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Крім того, при розгляді такої справи суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

При цьому, відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: 1) ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; 2) перебування спадкодавця в безпорадному стані, 3) потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 23.12.2020 у справі №209/4512/14-ц.

Під час розгляду справи суд першої інстанції установив, що за життя ОСОБА_4 мала тяжку хворобу. Також судом встановлено, що позивачем не доведено належними доказами ухилення ОСОБА_3 від надання допомоги ОСОБА_4 , а також винної поведінки відповідача (зокрема, відмова від надання допомоги спадкодавиці) та того, що спадкодавиця потребувала допомоги саме від відповідача.

Зокрема, ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 дійсно потребувала сторонньої допомоги, а якщо потребувала - зверталася за такою допомогою до відповідача ОСОБА_3 , а останній ухилявся від її надання.

Таким чином, встановивши, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 вчиняв умисні дії чи бездіяльність, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю під час тяжкої хвороби, та, виходячи із відсутності умов, передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України для усунення відповідача від права на спадкування за законом, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про усунення від спадкування.

Доводи апеляційної скарги, що суд не врахував докази, які підтверджують тяжку хворобу спадкодавиці та не відобразив це у рішення колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачка помилково вважає, що наявність тяжкої хвороби є підставою для усунення від спадкування, оскільки позивачка не враховує, що доведення безпорадного стану стосується лише у разі каліцтва.

Так, наявність в матеріалах справи медичної документації підтверджують наявність у ОСОБА_4 тяжкої хвороби та поряд з цим такі докази не вказують на те, що наявність тяжкого захворювання свідчить про безпорадний стан спадкодавця. Більше того, позивачкою не доведено сукупності всіх обставин, які обов`язковими для усунення від спадкування, а саме обставин ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги, що суд не відобразив в рішенні суду доказів, які підтверджують тяжку хворобу ОСОБА_4 , не спростовують висновку суду про недоведеність позовних вимог, а відтак не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Оскільки позивачкою не доведено сукупності всіх обставин, які є обов`язковими при вирішенні спору про усунення від спадкування, колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що в матеріалах справи наявні докази домашнього насильства.

Дійсно, в матеріалах справи наявні такі докази, але вони не доводять факту перебування спадкодавця у безпорадному стані. Вчинення особою насильства в сім`ї має інші юридичні наслідки, ніж усунення від спадкування.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не сприяв позивачці у реалізації її права на допит свідків.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилалася на те, що в тексті позовної заяви міститься обґрунтування щодо необхідності допиту свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та відповідно вимога про їх виклик і допит, однак суд першої інстанції під час розгляду справи не вчинив жодних дій щодо реалізації права позивача на допит свідків.

Дійсно, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка, обґрунтовуючи свої вимоги посилалася на те, що викладені у позові обставини можуть підтвердити свідки, яких просила допитати в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка приймала участь у справі в суді першої інстанції через представника - адвоката Тандира Д.В. (том 1, а.с. 6), який подавав та підписував позовну заяву. В позовній заяві адвокат Тандир Д.В. просив допитати в судовому засіданні свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . До позовної заяви, серед іншого, адвокат Тандир Д.В. долучив пояснення вказаних свідків, які викладено на бланках адвоката (том 1, а.с. 11-23).

Однак, матеріали справи не містять клопотання про виклик та допит свідків, поданого в порядку, визначеному ЦПК України.

Так, згідно частин 1-3 статті 91 ЦПК України, виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що адвокат Тандир Д.В., діючи в інтересах позивачки, неодноразово звертався до суду першої інстанції з клопотаннями, а також із заявою про уточнення позовних вимог (том 1, а.с. 95-96, 101, 103, 107-108, 110, 120).

Також, Тандир Д.В. приймав участь в судових засіданнях (том 1, а.с. 111-112, 115-116, 214-215).

Ураховуючи викладене та зважаючи на положення статті 221 ЦПК України, якою визначено, що головуючий не роз`яснює учаснику справи його права та обов`язки, якщо його представляє адвокат, колегія суддів вважає, що не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального закону про роз`яснення позивачу права на подання письмової заяви про допит свідків.

Апеляційна скарга не містить інших доводів в частині відмовленої позовної вимоги про усунення від права на спадкування.

Оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та мотивованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення від права на спадкування, то є правомірним і висновок суду про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, як така, що є похідною позовною вимогою.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги, що стосуються позовної вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом на увагу судової колегії не заслуговують.

Колегія суддів також вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Законодавцем визначено, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила зобов`язати відповідача не чинити їй та неповнолітньому ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , 4/5 часток якої вони володіють. Зазначила, що відповідач протиправно чинить їм перешкоди у користуванні майном, не допускає їх до квартири, змінив вхідні замки на дверях.

Разом з тим, позивачка, посилаючись на порушення її прав щодо користування власним майном не зазначила спосіб, у який таке порушене право, на її думку, підлягає захисту, а лише просила зобов'язати не чинити їй перешкоди.

Отже, позивачка, посилаючись на порушення її права щодо користування майном, звертаючись до суду з позовом не зазначила спосіб захисту такого права, як то вселення до квартири, зобов'язання відповідача надати ключі від квартири або інші способи.

З наведеного слідує, що вимога про задоволення позовної вимоги про зобов'язання відповідача не чинити перешкоди у користуванні майном не може бути задоволена, оскільки позивачем не обрано способу захисту, а у разі задоволення вимоги без визначеного позивачем способу захисту рішення було б неефективним. В свою чергу не виконання рішення суду призводить до порушення конституційного принципу про обов'язковість виконання рішення суду.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмов у задоволення позовної вимоги про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном.

Відмова у задоволенні позову в цій частині не позбавляє особу звернення до суду з позовом, в якому буде обрано належний спосіб захисту.

Доводи апеляційної скарги, що судом не вирішено позовну вимогу про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном є безпідставними та спростовуються висновками, викладеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що інші доводи апеляційної скарги, що стосуються відмови в задоволенні вимоги про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном, не мають правового значення, а тому на увагу судової колегії не заслуговують.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2021 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

О.В. Желепа