Дата документу 11.10.2021 ЄУН 937/2163/20
Провадження № 2/937/238/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Юрлагіної Т.В.,

за участю секретаря - Бондаренко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мелітополі цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним встановлення постійного земельного сервітуту та стягнення вартості земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним встановлення постійного земельного сервітуту ОСОБА_2 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці, площею 55,972 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_3 , для можливості експлуатації житлового будинку, який належить ОСОБА_2 і розташований за адресою: АДРЕСА_2 , із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований виходячи із розміру даної земельної ділянки, та стягнути вартість земельної ділянки на її користь в сумі 100996 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що після смерті її чоловіка ОСОБА_4 відкрилась спадщина, зокрема, на належну йому земельну ділянку. Проте, незважаючи на це, рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20.11.2012 визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 600,14 кв. м. Вважає, що зазначеним рішенням суд вирішив питання про її права та обов`язки, не залучивши її до справи. Також ОСОБА_5 зазначила, що ухвали Мелітопольського міськрайонного суду про відкриття провадження у цивільній справі № 2-421/2012 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку за підписом головуючого судді Мелітопольського міськрайонного суду Баранова В.І., не існує. З огляду на це, позовна заява не мала розглядатися в суді. Також не існує ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області про залучення до участі у справі правонаступника померлого за підписом головуючого судді Мелітопольського міськрайонного суду Баранова В.І. З огляду на це, після смерті власника не могла розглядатися справа про визнання права власності на земельну ділянку. Крім того зазначає, що підставами для визнання недійсним встановлення постійного земельного сервітуту є неправильне застосування судами при вирішенні позову ОСОБА_2 вимог ст. 377 ЦК України замість статті 120 ЗК України, що призвело до неправильно вирішення позову ОСОБА_2 та визнання за нею права власності на земельну ділянку, яке у такому разі позивач просила визнати недійсним невірно встановлено у рішеннях місцевих та апеляційних судів застосування цих же норм матеріального права, тобто ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, тобто не погодження із ними через неправильне застосування закону. Відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 10.11.2006 року посвідченого, приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Бедновою Н.В. її чоловік за життя продав ОСОБА_2 житловий будинок розташований по АДРЕСА_2 за 25250 грн., при цьому оскаржуваним рішенням встановлено, що земельна ділянка площею 600,14 кв.м. не була предметом вказаного договору купівлі продажу. Проте позивач ОСОБА_2 при розгляді справи стверджувала, що вона здійснила оплату у розмірі 25250 грн., і за будинок і за земельну ділянку. Таким чином якщо суд прийде до висновку, що при укладенні договору купівлі-продажу відбувся перехід права власності і на спірну земельну ділянку, яка не була предметом договору не було оцінено її вартість, яка не оплачена покупцем вважає законну вимого щодо стягнення дійсної вартості земельної ділянки на її користь у розмірі 100996 грн.

Також при вирішенні питання щодо встановлення земельного сервітуту суди не врахували, що на момент виготовлення технічної документації щодо прокладення відповідних комунікацій (2006) рік та їх фактичного встановлення, спір про визнання права власності не був вирішений, а тому у позивача не існувало документів, які визначали спірну земельну ділянку як об`єкт земельних правовідносин. Був відсутній витяг про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку площею 600,14 кв.м. де знаходиться її будинок. Навпаки було враховано генеральний план, який не містив змін які відбулись у наслідок приватизації у 2000 році її чоловіком. Тому у матеріалах цивільної справи за наслідками розгляду якої було прийнято рішення про встановлення земельного сервітуту було враховано недійсний документ.

У судове засідання позивач не з`явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить суд позов задовольнити.

В судове засідання відповідач не з`явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій також зазначила про те, що позовні вимоги не визнає, просить суд у задоволені позову відмовити.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 березня 2020 року було відмовлено у відкритті провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_5 про визнання недійсним права власності на земельну ділянку та про визнання недійсним стягнення судових витрат.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 квітня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за іншими позовними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , а саме, про визнання недійсним встановлення постійного земельного сервітуту та стягнення вартості земельної ділянки, у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 06.05.2020 року суд перейшов від розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання недійсним встановлення постійного земельного сервітуту та стягнення вартості земельної ділянки за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду даної цивільної справи за правилами загального позовного провадження. На підставі заяви позивача. Призначено підготовче судове засідання.

Постановою від 29 червня 2021 рокуВерховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі за позовними вимогами про визнання недійсним права власності на земельну ділянку та про визнання недійсним стягнення судових витрат, залишено без задоволення. Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької областівід 23 березня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного судувід 12 серпня 2020 року залишено без змін.

Ухвалою суду від 16.08.2021 року суд закрив підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду.У задоволенні заяви ОСОБА_5 у прийнятті уточненої позовної заяви 07.09.2020, а також заяви про зміну предмету позову від 20.07.2021, - відмовлено.

До матеріалів справи ОСОБА_3 долучено заяву про вступ у справу у якості третьої особи, дана заява під час судового розгляду визнана такою, що не є обґрунтована у задоволенні клопотання відмовлено, оскільки не доведено, що саме вплине на обсяг її прав та обов`язків при ухваленні рішення у даніЙ справі. Надані пояснення ОСОБА_3 , яка була присутня у якості вільного слухача, стосувались стягнення з неї судових витрат на підставі судового рішення, проте дані позовні вимоги не є предметом судового розгляду.

Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані позивачем та відповідачем докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Статтями 76-79 ЦПК України регламентовано, що доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, суд встановив такі обставини та дійшов таких висновків.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України «Судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України». Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3ст. 129 Конституції України, є «обов`язковість рішень суду».

Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Судом встановлено, що 10.11.2006 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_2 придбала у власність житловий будинок АДРЕСА_2 .

Земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,06 га з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку» належала ОСОБА_4 на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 02.04.2010 року.

Позивач ОСОБА_5 була дружиною померлого ОСОБА_4 , що підтверджено свідоцтвом про одруження НОМЕР_2 від 27.09.1964 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, КП «Водоканал», ВАТ «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова Антоніна Олексіївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту, - задоволено частково: визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м. розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м. з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року; визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 25.10.2007 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 4427. Встановлено постійний земельний сервітут, а саме право ОСОБА_2 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці, площею 55,972 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_3 , для можливості експлуатації житлового будинку, який належить ОСОБА_2 і розташований за адресою: АДРЕСА_2 , із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований виходячи із розміру даної земельної ділянки. Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 судові витраті в сумі 549 гривень 20 коп. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи ВАТ «Мелітопольгаз», КП «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, про стягнення грошових сум - відмовлено повністю.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року вищевказане рішення було залишено без змін і набрало законної сили.

Обґрунтовуючи даний позов, ОСОБА_5 посилається на незаконність встановлення постійного земельного сервітуту рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року та свою незгоду із зазначеним судовим рішенням, вказує, що суди неправильно застосували норми права та врахували на її переконання недійсні документи при прийнятті рішення. Також вважає що необхідно стягнути на її користь дійсну вартість земельної ділянки оскільки при укладенні угоди купівлі продажу за землю не було сплачено грошові кошти.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною "права на суд" та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошує на неухильному дотриманні принципу юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення resjudicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу resjudicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року).

Згідно із Рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи з принципу правової визначеності, який є невід`ємним елементом верховенства права, суд у даній справі не має права давати оцінку або ставити під сумнів висновки суду, викладені у іншому судовому рішенні, яке набрало законної сили.

Доводи позивача щодо неправильності застосування судом норм права можуть бути предметом розгляду лише судами апеляційної та касаційної інстанції в межах відповідної справи.

Предметом позову ОСОБА_5 , пред`явленого до ОСОБА_2 , є теж саме незаконно, на думку позивача, встановлення постійний земельний сервітут, а саме право ОСОБА_2 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці, площею 55,972 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_3 , відповідачем право користування земельну ділянку, за тим же договором купівлі-продажу будинку від 10.11.2006 р.

Судом встановлено, що і обґрунтування позовних вимог надається в позовній заяві ОСОБА_5 з посиланням на ті ж самі незаконні рішення судів, не погодження із ними через неправильне застосування цих же норм матеріального права, тобто ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України.

Таким чином, в задоволенні позову ОСОБА_5 слід відмовити.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 13, 82, 89, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання недійсним встановлення постійного земельного сервітуту та стягнення вартості земельної ділянки, - відмовити у повному обсязі.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи додаткове рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4

Суддя: Т.В.Юрлагіна