ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 661/2889/20 Головуючий в І інстанції Пилипенко С.В.
Номер провадження: №22-ц/819/859/21 Доповідач Кутурланова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Майданіка В.В.,

Орловської Н.В.,

секретар судового засідання Давиденко І.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Новокаховського міського суду Херсонської області у складі судді Пилипенка С.В. від 15 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та примусове виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони перебували у шлюбі з 23 липня 1995 року, однак рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 19 листопада 2018 року шлюб між подружжям розірвано.

З метою мирного врегулювання майнових питань сторонами укладено договір про поділ нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, зареєстрований 20.11.2018 року приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу, на підставі якого вона набула в особисту приватну власність будинок АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 отримав в особисту приватну власність автомобіль марки FIAT моделі DOBLO 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Посилаючись на те, щопісля набуття нею права власності на спірний будинок відповідач втратив право користування ним, однак залишається бути зареєстрованим у ньому та фактично проживати, що складає для неї незручності, чинить перешкоди у користуванні її майном, провокує сварки, позивачка просила суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 15 вересня 2020 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація та проживання відповідача за спірною адресою після добровільного поділу майна перешкоджає ОСОБА_3 у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, а визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивачки.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23.07.1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 19.11.2018 року.

Після розірвання шлюбу сторони уклали договір про поділ нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, який посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу 20.11.2018 року (а.с.13-14).

З п.1.3 договору вбачається, що сторони дійшли згоди про те, що в особисту приватну власність ОСОБА_2 перейшов будинок АДРЕСА_1 , а в особисту приватну власність ОСОБА_1 перейшов автомобіль марки FIAT моделі DOBLO 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Право власності ОСОБА_2 на оспорюваний будинок також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.15-16).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб від 20.02.2019 року, виданої Виконавчим комітетом Таврійської міської ради Херсонської області за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають з ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , колишній чоловік, донька - ОСОБА_4 , син - ОСОБА_5 (а.с.17).

За змістом статей 383 ЦК України, 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або яке законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи, чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Перевіряючи законність та обґрунтованість ухваленого у справі рішення в апеляційному порядку, колегія суддів звертає увагу на те, що умовами нотаріально посвідченого договору про поділ майна подружжя питання щодо зняття відповідача з реєстрації після переходу права власності на будинок до позивача, а також порядок та строки його подальшого виселення не обговорювалися та не вирішувалися, що підтверджує доводи апелянта про існування усної домовленості між сторонами про право проживання відповідача у спірному будинку після переходу права власності на нього до позивачки.

Згідно зі ст.626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Нормою ч.1 ст.627 ЦК встановлено що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК).

Отже, оскільки сторонами у договорі не передбачено умови припинення права користування відповідачем оспорюваним будинком після оформлення права власності на нього за позивачкою, посилання ОСОБА_2 щодо безумовного припинення цього права у відповідача внаслідок реєстрації за позивачкою права власності на будинок не ґрунтується на умовах укладеного сторонами договору, чинного законодавства та нормах міжнародного права і має оцінюватися судом у сукупності з іншими фактичними обставинами справи.

Також, на думку колегії суддів, суттєвою у даній справі є та обставина, що неповнолітня донька сторін ОСОБА_4 знаходиться на утриманні ОСОБА_1 , позивачка сплачує аліменти відповідачу на утримання неповнолітньої дитини, єдиним місцем проживання та реєстрації якої є спірний будинок, де вона мешкає разом з батьком.

Отже зважаючи на наведені обставини, а також приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 тривалий час проживає у спірному будинку, іншого житлового приміщення, яке б належало йому на праві власності чи користування не має, при цьому визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом буде мати наслідком виселення його із спірного будинку, внаслідок чого він фактично стане безхатченком і це призведе до порушення балансу інтересів сторін та не буде співмірним із переслідуваною законною метою, колегія суддів приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду, як таке, що постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими відповідно до вимог ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 15 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складання повного тексту постанови 24.09.2021 року

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.В. Майданік

Н.В. Орловська