Справа № 653/2290/19
Провадження № 2/653/30/21
РІШЕННЯ

іменем України

20 вересня 2021 року

Генічеський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Берлімової Ю.Г.

за участю секретаря Волвенко А.О.

позивача ОСОБА_1

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на самочинне будівництво,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок літ «А», загальною площею 52,5 кв.м., житловою площею 19,1 кв.м. з прибудовою літ. «а», господарськими та побутовими спорудами і будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з дозволу власниці земельної ділянки ОСОБА_4 позивач у 2008р. розпочала будівництво житлового будинку літ «А», загальною площею 52,5 кв.м. з господарськими та побутовими спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 . Будівництво було завершено у 2012р. Проте, здати в експлуатацію та оформити правовстановлюючі документи на будинок позивач не має можливості, оскільки у 2010р. померла власниця земельної ділянки ОСОБА_4 . Враховуючи те, що будівництво було здійснено на чужій земельній ділянці, без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, тому вказаний об`єкт нерухомості є самочинно побудованим, та єдиним способом оформити своє право власності на нього є рішення суду, у зв`язку з чим і звернулась до суду з вказаним позовом.

У судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, вказала, що дійсно нею здійснювалось будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з дозволу її бабусі, яка була власницею земельної ділянки. Проте, оскільки бабуся померла, остання позбавлена можливості у позасудовому порядку набути право власності на самочинне будівництво. Просила позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов визнала, не заперечує проти визнання права власності на житловий будинок за позивачем. На сьогодні дізналася про існування заповіту на її ім`я, залишеного померлою. Вона звернулася до суду із позовною заявою про визнання додаткового строку для прийняття спадщини, яка перебуває на розгляді.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позову заперечив, просив у задоволенні позову відмовити. Вказав, що він подав заяву про прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_4 , також існує заповіт на ім`я ОСОБА_2 , залишеного померлою ОСОБА_4 . На сьогодні свідоцтво про прийняття спадщини не видане, земельна ділянка не переоформлена. Тому спочатку потрібно оформити спадщину у виді земельної ділянки, а потім вирішувати з будинком.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є рідною онукою ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 , та серії НОМЕР_2 , які були долучені позивачем до позовної заяви, та вказаний факт визнається сторонами по справі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого виконавчим комітетом Стрілківської сільської ради Генічеського району Херсонської області.

За життя ОСОБА_4 належала земельна ділянка площею 0,22 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, що підтверджується копією державного акту серії ХС VII-33-337, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №337 від 19 липня 1995р.

Позивач стверджує, що ще у 2008р., за життя бабусі ОСОБА_4 , вона з дозволу останньої, на її земельній ділянці розпочала будівництво будинку літ. «А», загальною площею 52,5 кв.м. Проте, будівництво було завершено лише у 2012р., тобто після смерті власниці земельної ділянки, на які здійснювалось будівництво.

При чому, позивач в позовній заяві просить визнати право власності в тому числі на господарчі та побутові споруди, які згідно технічного паспорту побудовані: сарай - 1956 рік, тамбур - 1956 рік, навіс 1965 рік, сарай 1965 рік, сарай 1969 рік, сарай 1969 рік, сарай 1969 рік, сарай 1971 рік, сарай 1978 рік, які побудовані не позивачем, а померлою бабусею.

У ході розгляду справи, до матеріалів справи позивачем було долучено лист ДАБІ у Херсонській області за №1021-1-20/2-218-Д від 06 вересня 2019р., в якому зазначалось, що заява позивача від 16 серпня 2019р. про надання декларації про готовність до експлуатації житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , до якої було долучено копію державного акту на земельну ділянку та копію технічного паспорту було розглянуто, та зазначено, що замовник повинен надати примірник заповненої декларації, звіт, засвідчені у встановленому порядку копії документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою відповідного цільового призначення; технічного паспорту.

Враховуючи те, що земельна ділянка не була переоформлена після смерті ОСОБА_4 , а будівництво позивачем здійснювалось лише на підставі усної згоди останньої, без належного дозволу, тому позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до змісту ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Статтею 375 Цивільного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Як зазначалось вище, позивач стверджує, що будівництво будинку під літ. «А», по АДРЕСА_1 було розпочато у 2008р., на підставі усної згоди власниці земельної ділянки ОСОБА_4 , та було закінчено у 2012р., вже після смерті останньої.

Згідно ч.3 ст. 375 Цивільного кодексу України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Однак, як було встановлено у судовому засіданні, та підтверджено позивачем у своїй позовні заяви, жодних дозвільних документів на будівництво ні нею, ні ОСОБА_4 отримано не було.

Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови від 30 березня 2012р. за №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, у супереч вищенаведених правових норм, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами той факт, що будівництво здійснювалось за згоди власниці земельної ділянки ОСОБА_4 . Сам по собі факт проживання позивача за адресою ОСОБА_4 , по АДРЕСА_1 , про що свідчить довідка сільського голови за №1042, також жодним чином не доводить факту передачі у користування земельної ділянки з подальшим правом її забудови.

Крім того, суд зазначає, що навіть у разі наявності такої згоди, це не усувало обов`язку позивача отримати відповідні дозвільні документи для початку будівництва, що останньою вчинено не було.

Окрім цього, визнання права власності за даним позовом може порушити право ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які згідно документів долучених до матеріалів справи є спадкоємцями за заповітом та за законом, після померлої ОСОБА_4 .

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28 січня 2013 року відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 18 квітня 2019 року у справі № 306/2140/17, звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Як встановлено судом, позивач станом на час подання позову не зверталася до органу архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку, а одразу звернулася до суду з позовом про визнання права власності.

При цьому суд не приймає до уваги лист ДАБІ у Херсонській області від 06 вересня 2019р. за №1021-1-20/2-218-д, оскільки по суті вказаний лист це не рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки зі змісту відповіді вбачається, що в ньому роз`яснювалось який саме пакет документів повинен бути поданий для прийняття рішення про введення в експлуатацію житлового будинку.

За таких обставин, суд зазначає, що позивач в подальшому не позбавлена права звернутися до відповідного державного органу для вирішення питання про набуття права власності на будинок, при умові надання необхідних документів, а також згоди власника земельної ділянки, після прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи докази надані сторонами по справі та їх пояснення по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Враховуючи норму ст. 141 ЦПК України оскільки в позові відмовлено, тому відсутні підстави для відшкодування позивачам понесених судових витрат.

Керуючись ст. ст.12,81,141, 263-265,273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на самочинне будівництво - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Херсонського апеляційного суду через Генічеський районний суд Херсонської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 30 вересня 2021 року.

Суддя Генічеського районного суду Ю. Г. Берлімова