ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Херсон

єдиний унікальний номер справи 766/17916/20

номер провадження 22-ц/819/1457/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Базіль Л.В.

Орловської Н.В.

суддів: Приходько Л.А.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 20 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Зуб І.Ю. зі складенням повного тексту судового рішення 25.05.2021 року в цивільній справі №766/17916/20 за позовом Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію

ВСТАНОВИВ:

10 листопада 2020 року Акціонерне товариство «Херсонська теплоелектроцентраль» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію.

Позовна заява обґрунтована тим, що АТ «Херсонська ТЕЦ» надає послуги з централізованого опалення до квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , на її ім`я відкритий особовий рахунок в службі збуту теплової енергії позивача, згідно якого між сторонами ведеться облік розрахунків за надані послуги.

Позивач вказував, що між ОСОБА_1 , як споживачем послуг з централізованого опалення та АТ «Херсонська теплоелектроцентраль», як виконавцем послуг існують цивільні правовідносини на підставі договору приєднання, який передбачений приписами чинних нормативно-правових актів. За весь час користування послугами з централізованого опалення, відповідачка ні разу не зверталася до позивача з вимогою про розірвання договору, що на думку позивача, свідчить про його визнання.

У зв`язку з невиконанням відповідачкою обов`язку щодо оплати послуг з централізованого опалення за період з березня 2008 року по лютий 2020 рік виникла заборгованість перед АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» у розмірі 53914,97 грн.

Посилаючись на викладене позивач просив стягнути з відповідача на користь АТ «Херсонська ТЕЦ» вказану заборгованість та понесені судові витрати в сумі 2102,00 грн.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 20 травня 2021 року позов Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з листопада 2017 року по лютий 2020 року в розмірі 24499 грн. 36 коп., та судовий збір в розмірі 2102,00 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 20 травня 2021 року в частині часткового задоволення позовних вимог АТ «Херсонська теплоелектроцентраль», а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з листопада 2017 року по лютий 2020 року в розмірі 24499,36 грн. та судового збору в розмірі 2102,00 грн, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні цих вимог. Стягнути з позивача судові витрати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду в оскаржуваній частині винесене за неповного з`ясування та за недоведеності обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Зокрема вказує, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» надає послуги з теплопостачання до її квартири, оскільки матеріали справи не містять відповідних доказів, а обігрів належної їй квартири здійснюється виключно електричними приладами. Крім того, вказує на відсутність договірних відносин з позивачем, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Суд, задовольняючи позовні вимоги АТ «Херсонська теплоелектроцентраль», не перевірив правильності нарахування заявленої до стягнення суми, не з`ясував за якими тарифами та на підставі чого здійснено помісячний розрахунок тарифу, судом не з`ясовано питання наявності чи відсутності в квартирі засобів обліку теплопостачання.

Окрім того, зазначає про помилковість рішення суду в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат, оскільки у разі часткового задоволення позовних вимог, на неї, як відповідача пропорційно задоволеним вимогам, мало б бути покладено обов`язок по сплаті судового збору на користь позивача у розмірі 955,15 грн., тобто 45,44% від загальної суми позовних вимог у відсотковому еквіваленті, а не 2102,00 грн, як то визначено судом.

Позивач Акціонерне товариство «Херсонська теплоелектроцентраль» своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося.

У відповідності до приписів ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року, з огляду на положення ч.1 ст. 369 ЦПК України, та ціну позову у цій справі (53914,97 грн), розгляд даної справи призначено в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно з особовим рахунком № НОМЕР_1 та свідоцтвом від 15.10.2013 року, виданого приватним нотаріусом Херсонського нотаріального округу відповідно до ст.62 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки з прилюдних торгів, власником квартири, розташованої в АДРЕСА_2 з 27.02.2008 року був ОСОБА_2 , а з 15.10.2013 року власником цієї квартири є ОСОБА_1 .

Позивач АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» посилаючись на несплату послуг з централізованого опалення просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість у сумі 53914,97 грн, яка виникла за період з березня 2008 року по лютий 2020 рік.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 24499,36 грн за період з листопада 2017 року по лютий 2020 року, суд першої інстанції виходив із того, що сам по собі факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплачувати послуги, які він фактично отримав.

Суд також зазначив, що заборгованість за період з березня 2008 року по листопад 2017 року заявлена позивачем з пропуском трирічного строку позовної давності, а тому відмовив у задоволенні вимог за вказаний період за спливом строку позовної давності про застосування яких заявлено представником відповідача.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до п.1 ч.1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1875-IV) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Згідно із п.5 ч.3 ст. 20 Закону №1875-IV споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Зазначений обов`язок споживача по сплаті комунальних послуг кореспондований також і в ст. 162 Житлового кодексу Української РСР.

Аналіз зазначених приписів закону дає підстави дійти висновку про те, що за умови фактичного використання житлово-комунальними послугами, споживач зобов`язаний сплачувати кошти за користування такими послугами. Водночас, сама по собі відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може слугувати правовою підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, сформованою Верховним судом у постановах від 26 вересня 2018 року (справа №750/12850/16-ц) та 06 листопада 2019 року (справа №642/2858/16), а також у постановах Верховного суду України від 13 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15.

Із матеріалів справи вбачається, що з березня 2008 року АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» надає послуги до квартири АДРЕСА_1 , у позивача відкритий особовий рахунок на вказану квартиру АДРЕСА_3 , згідно якого ведеться облік розрахунків за надані послуги з централізованого опалення. Із довідки №564280 виданої АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» на ім`я колишнього власника квартири, ОСОБА_2 вбачається, що мали місце факти повернення сплачених ним коштів за надані послуги. Документів, які б свідчили про те, що квартира АДРЕСА_1 відключена від централізованого опалення, чи ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачем не надано.

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення, які надаються АТ «Херсонська теплоелектроцентраль», а тому зобов`язана оплачувати спожиті житлово-комунальні послуги.

Твердження відповідачки про те, що її квартира обігрівається виключно електричними приладами, апеляційний суд не приймає до уваги, як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому апеляційний суд звертає увагу, що документів відключення квартири від централізованого опалення матеріали справи не містять.

Апеляційний суд погоджується і з висновками суду першої інстанції про те, що обов`язок ОСОБА_1 по оплаті послуг з централізованого опалення виник в неї з часу, коли вона стала власником спірної квартири, тобто з 15.10.2013 року та не зобов`язана повертати борги попереднього власника.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2020 року при розгляді справи №686/6276/19. Верховний Суд зазначив, що «новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник. Діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу».

Таким чином, зважаючи на відсутність в матеріалах справи відповідних узгоджень про переведення боргу попереднього власника на нового власника квартири, суд першої інстанції мав би відмовити у задоволені заявлених вимог про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з березня 2008 року по 15.10.2013 рік з підстав їх заявлення до неналежного відповідача, а не за спливом строку позовної давності.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 15.10.2013 року по листопад 2017 року за спливом строку позовної давності, про застосування яких заявлено представником відповідача, суд першої інстанції залишив поза увагою, що відмовити в задоволенні позовних вимог з зазначених підстав можливо лише при встановлені їх обґрунтованості.

Проте, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог за період з15.10.2013 року по листопад 2017 року саме з підстав пропуску позивачем строку позовної давності наведеного не врахував, не звернув уваги, що залишок заборгованості станом на жовтень 2013 року становив 9292,57 грн, не з`ясував підстав виникнення такої заборгованості у нового власника квартири, яким є відповідач лише з 15.10.2013 року.

Як вбачається із розрахунку заборгованості проведеного позивачем заборгованість по сплаті послуг з централізованого постачання нараховувалась з врахуванням залишку боргу попереднього власника.

Зважаючи на те, що новий власник не зобов`язаний до сплати боргів попереднього власника, наданий розрахунок заборгованості не можна вважати правильним, а тому в задоволенні заявлених вимог за вказаний період слід відмовити за необґрунтованості.

Суд першої інстанції при вирішені спору зазначені обставини не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості за комунальні послуги за період з березня 2008 року по листопад 2017 року за спливом строку позовної давності, залишив поза увагою, що строки позовної давності можуть бути застосовані лише до обґрунтованих позовних вимог. З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що в задоволені вказаних вимог слід відмовити з підстав вище зазначених, а тому рішення суду в частині незадоволених позовних вимог слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Разом з тим, зважаючи на вище викладене, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідачки заборгованості по оплаті послуг з централізованого опалення за період з листопада 2017 року по лютий 2020 року в сумі 24449,36 грн є правильним та таким, що узгоджується з обставинами справи та з нормами закону, а доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

Доводи апелянта про неправильність наведеного позивачем розрахунку заборгованості, апеляційний суд відхиляє, оскільки апелянтом не надано свого власного розрахунку, не спростовані і вихідні дані (площа квартири, кількість прописаних в ній осіб, тарифи), що були використані позивачем при проведені розрахунку заборгованості.

Таким чином доводи апеляційної скарги, висловлені з приводу незаконності рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог позивача є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та суперечать наявним у справі доказам.

Поряд з цим, апеляційний суд вважає слушними доводи апеляційної скарги щодо неправильності розподілу судових витрат.

Так, у відповідності до приписів ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зазначені приписи закону судом у повній мірі не дотримано, оскільки частково задовольняючи позовні вимоги позивача на суму 24499, 36 грн., тобто на 45,44% від суми ціни позову, яка становила 53914,97 грн., суд всупереч принципу пропорційності розподілу судових витрат, зобов`язав відповідачку сплати на користь позивача суму судового збору у розмірі 2102 грн., тобто 100%, замість 45,44%, що становить 955,15 грн.

Вказані обставини свідчить про порушення судом норм процесуального права та слугують правовою підставою для зміни рішення суду в зазначеній частині.

У відповідності до приписів п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями п.1,3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції лише в частині мотивування підстав відмови в задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат, витрачених на стадії апеляційного перегляду справи, апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 20 травня 2021 року в частині відмови в задоволені позовних вимог змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Це ж рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши суму судового збору визначену судом до стягнення з

2102, 00 грн до 955,15 грн.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 20 травня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з листопада 2017 року по лютий 2020 рік в сумі 24499,36 грн залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л.В.Базіль

Судді: Н.В. Орловська

Л.А.Приходько