ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5137/21 Справа № 204/4925/20 Суддя у 1-й інстанції - Мащук В. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.

за участю секретаря - Кругман А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Дніпровської міської ради,

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , в якому просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю її з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 з вересня 2011 по ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за ОСОБА_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_2 та земельну ділянку АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що її тітці - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на праві приватної власності належала квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка АДРЕСА_3 .

ОСОБА_4 була людиною похилого віку, потребувала допомоги та підтримки близьких людей.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер онук ОСОБА_4 - ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер син ОСОБА_4 - ОСОБА_6 .

ОСОБА_4 дуже хворіла, у зв`язку з чим з нею почала проживати її невістка ОСОБА_3 . Весь цей час позивач разом зі своєю родиною, як могли підтримували їх. ОСОБА_7 по своєму характерові була дуже мовчазною людиною і дуже часто, навіть коли їй було дуже погано, вона про це мовчала, не хотіла турбувати ні свекруху, ні інших родичів.

Восени 2011 року ОСОБА_1 переїхала жити до своєї тітки ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_4 та почала проживати у вказаній квартирі разом з тіткою та ОСОБА_3 . Весь час позивач піклувалася про свою тітку - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , вони вели спільне господарство, мали спільний побут.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 . Після її смерті позивач займалася її похованням разом з ОСОБА_3 .

Майно, яке за життя належало ОСОБА_4 після її смерті успадкувала ОСОБА_3 на підставі заповіту складеного ОСОБА_4 у 2005 році, у тому числі квартиру АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 забажала і в подальшому проживати у квартирі АДРЕСА_2 разом з позивачем однією сім`єю, незважаючи на відсутність між ними кровного споріднення. ОСОБА_3 було важко проживати самій у приміщенні, де колись разом збиралася її єдина родина. За час сумісного проживання позивач та її син - ОСОБА_2 стали для ОСОБА_3 її родиною. ОСОБА_3 постійно говорила позивачу, що все, що у неї є, вона хоче залишити сину позивача ОСОБА_2 , оскільки усіх своїх рідних, вона вже втратила, а позивач та її син залишилися для неї єдиними рідними людьми та стали її сім`єю. ОСОБА_3 також стала для позивача та її сина рідною людиною, яку вони не могли залишити саму. Тому, після смерті тітки - ОСОБА_4 , вони продовжили мешкати разом однією сім`єю з ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_4 . Вони вели спільний побут, вели спільний бюджет, спільно харчувалися, купували майно для спільного користування, спільно витрачали кошти на утримання та ремонт квартири, в якій разом проживали, узгодили зручний порядок користування квартирою. Між позивачем та ОСОБА_3 виникли взаємні права та обов`язки, пов`язані з фактичними родинними стосунками.

Таким чином, позивач та ОСОБА_3 з вересня 2011 по ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично проживали сім`ю.

ОСОБА_3 часто хворіла та ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Похованням ОСОБА_3 займалася позивач та її родина так, як інших близьких родичів у неї не було.

У березні 2019 року позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої тітки ОСОБА_4 , однак отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.03.2019 року.

Після смерті ОСОБА_3 позивач фактично вступила в управління майном, а саме: квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельною ділянкою у садовому товаристві «Сурське». Позивач не має можливості будь-яким чином отримати документ, який підтверджує, що вона проживала сумісно з ОСОБА_3 на протязі 7 років, які передували смерті останньої, крім встановлення даного факту в судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з позовом.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 з вересня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, Дніпровська міська рада звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22 вересня 1997 року, виданого Державним житлово - комунальним підприємством «Південне», квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , та членам сім`ї ОСОБА_9 . На підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого в Третій дніпропетровській держнотконторі 10.06.1998 р. за № 3-1041 1/3 частина квартири, що належить ОСОБА_9 передана у власність ОСОБА_8 /а.с.17/.

Відповідно до складеного технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_4 , квартира належала по 1/3: ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 /а.с.18-22/.

06 листопада 1999 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом за померлим чоловіком ОСОБА_8 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_5 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з: двух третіх частин квартири АДРЕСА_4 , загальна площа квартири 56,6 кв.м., приведена площа квартири 57, 4 кв.м., жила площа квартири 40,8 кв.м., що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним житлово - комунальним підприємством «Південне» м. Дніпропетровська 22 вересня 1997 року № 123-97 /а.с.16/.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за № НВ - 014, земельна ділянка, що розташована у АДРЕСА_3 , площею 0,0430, належала на праві приватної власності ОСОБА_4 /а.с.41-42/.

Відповідно до Державного Акта про право власності на земельну ділянку серії ЯБ №877534, ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області № 2-795 від 11 січня 2005 року є власником земельної ділянки площею 0,0430 га. Земельна ділянка розташована АДРЕСА_3 /а.с.43-44/.

Відповідно до довідки від 02 березня 2019 року № 768, виданої відділом записів актів цивільного стану Борисівського районного виконавчого комітету Мінської області Республіка Білорусь, у документах архіву відділу загс є запис акта про укладення шлюбу № 88, зроблена 3 лютого 1952 року в Бюро загс м. Борисова Мінської області на ОСОБА_8 , білоруса, 1931 року народження та ОСОБА_10 , росіянку, 1933 року народження. При укладенні шлюбу подружжя обрало прізвище ОСОБА_11 /а.с.28/.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 у віці 19 років, про що зроблено запис № 1247 /а.с.24/.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 53 роки помер ОСОБА_6 , про що зроблено відповідний актовий запис № 865. ОСОБА_6 був сином ОСОБА_8 та ОСОБА_4 /а.с.25,26/.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 79 років, про що зроблено відповідний актовий запис № 5150 /а.с.29, 145, 149/.

21 лютого 2005 року ОСОБА_4 складено заповіт, яким остання на випадок своєї смерті заповідала усе належне їй майно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 /а.с.31, 144/.

12 вересня 2012 року ОСОБА_3 звернулася до Третьої дніпропетровської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за померлою ОСОБА_4 /а.с.139/.

Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої КП «Жилсервіс 1», за адресою АДРЕСА_1 , були зареєстровані: ОСОБА_3 , 1952 року народження, ОСОБА_4 , 1933 року народження /а.с.142/.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у віці 66 років, про що складено відповідний актовий запис № 2591 /а.с.37/.

ОСОБА_3 приходилася дружиною померлому ОСОБА_6 /а.с.35/.

13 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за померлою тіткою - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.146/.

Відповідно до постанови державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. від 13 березня 2019 року, відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 рідної тітки ОСОБА_4 , так як згідно заповіту складеного ОСОБА_4 , усе належне заповідачеві майно, де б воно не було та з чого б не складалось заповідане не на ім`я заявника ОСОБА_1 , а на іншого спадкоємця /а.с.39 - 40, 153/.

Відповідно до доручення посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І.О. від 05 липня 2003 року, ОСОБА_6 видано доручення, яким уповноважено ОСОБА_3 , ОСОБА_2 керувати належним йому транспортним засобом /а.с.52/.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з вересня 2011 року і до часу смерті ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_4 , ведення ними спільного господарства та використання спірної квартири є доведеним та вказані обставини є підставою для задоволення вимог у цій частині.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками судів з огляду на наступне.

Статтею 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, незаборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 03 червня 1999 року №5-рп/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

На підтвердження спільного проживання з ОСОБА_3 позивачем надано медичні довідки, направлення лікарів, медичні виписки за період з 2011 року по 2016 рік /а.с.53-59/.

Однак, надані докази не підтверджують факту спільного проживання, оскільки вони не містять будь-якої інформації щодо позивача та її місця проживання у період з вересня 2011 року по грудень 2018 року.

Відповідно до відомостей паспорту ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_5 . Будь-яких доказів про фактичне проживання за адресою АДРЕСА_1 позивачем надано не було. Доказів щодо ведення спільного господарства також суду надано не було.

Показання свідків, допитаних під час розгляду справи у суді першої інстанції, не підтверджують факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю, оскільки з них неможливо встановити факту проживання позивача у спірній квартирі.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

Відповідно до вимог ст..141 ЦПК України та враховуючи задоволення апеляційної скарги колегія суддів покладає на позивача судові витрати у розмірі 1 261, 20 грн., сплачені відповідачем за подання апеляційної скарги.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання - скасувати.

ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в цій частині - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судові витрати в сумі 1261, 20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров