ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 653/2356/20 Головуючий в І інстанції Делалова О.М.
Номер провадження: №22-ц/819/1529/21 Доповідач Кутурланова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2021 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Майданіка В.В.,

Орловської Н.В.,

секретар судового засідання Давиденко І.О.

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області у складі судді Делалової О.М. від 05 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генічеської районної державної адміністрації, Генічеської міської ради про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Генічеської районної державної адміністрації, Генічеської міської ради про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 , після смерті якого вона, як спадкоємиць першої черги за законом, прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

Посилаючись на те, що за життя спадкодавець набув право на отримання земельної частки (паю), оскільки з 1965 року по день смерті працював та був зарахований до членів колгоспу ім. ХХІІ з`їзду КПРС, а з 04.02.1989 року його переведено та зараховано до членів колгоспу «Гурія» Генічеського району Херсонської області, який 29.11.1995 року реформовано в КСП «Новомирське», однак помилково не був внесений до списку членів КСП, які мали право на отримання земельної частки і не отримав сертифікат на право на земельну частку (пай), просила суд визнати за нею право на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Заочним рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 05 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідача, осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 за життя не порушував питання про відновлення прав на земельну частку (пай), а тому відсутні підстави для визначення за позивачкою права на земельну частку (пай) у порядку спадкування, оскільки нею належними і допустимими доказами не доведено, що ОСОБА_2 набув таке право за життя.

Крім того, суд виходив з того, що у справі відсутні докази вжиття позивачкою після смерті спадкодавця заходів відновлення його права на земельну частку (пай), зокрема, шляхом оскарження рішення загальних зборів щодо не включення ОСОБА_2 до списків на паювання земель колективної власності КСП «Новомирське».

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, передбачених частиною другою статті 16 ЦК України є визнання права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 працював в колгоспі ім.ХХІІ з`їзду КПРС та був його членом, з 04.02.1989 року переведений та зарахований до членів колгоспу «Гурія» Генічеського району Херсонської області, який 29.11.1995 року реформовано в КСП «Новомирське», що підтверджується трудовою книжкою колгоспника (а.с.10).

29.05.1996 року КСП «Новомирське» отримало Державний акт про право колективної власності на землю Серії ХС-У11 (а.с.11).

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_1 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7), після його смерті у передбаченому законом порядку та строки спадщину прийняла його дружина ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом (а.с.8).

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Рівненської сільської ради Генічеського району Херсонської області №657 від 24.09.2019 року ОСОБА_2 не отримав сертифікат на землю під час розпаювання земель КСП «Новомирське» і в списках не значиться (а.с.9).

Згідно додатку № 1 до Державного акту на право колективної власності на землю серії ХС-VIII від 29.05.1996 року, зареєстрованого у Книзі записів Державних актів на право колективної власності на землю № 429 вбачається, що ОСОБА_2 не був включений до списку громадян - членів КСП «Новомирське» (а.с.36-45).

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Статтею 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» передбачено, що членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут.

Згідно з Указом Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, кожному члену підприємства, кооперативу, товариства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю.

Згідно з ч.1, 2 ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Згідно зі статтями 22, 23 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) та відповідно до вище зазначеного Указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов:

1) перебування в членах КСП на час паювання;

2) включення до списку осіб, доданого до Державного акту на право колективної власності на землю;

3) одержання КСП цього акту.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.24 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 року, член КСП, включений до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю.

Таким чином, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акту на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю.

Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання, у разі недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

Разом з тим, позивачка має довести, що право, яке вона просить визнати за нею у порядку спадкування, набув її чоловік за життя.

Головним критерієм для одержання права на земельну частку (пай) є факт членства громадянина в колективному сільськогосподарському підприємстві на момент реєстрації Державного акту на право колективної власності на землю.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 696/1268/16-ц.

Приймаючи до уваги, що КСП «Новомирське» отримало Державний акт про право колективної власності на землю в той час, коли ОСОБА_2 був його членом та працював у ньому, тому відповідно до положень п.2 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», ОСОБА_2 , нарівні з іншими членами КСП «Новомирське» мав право на набуття у власність земельної частки (паю) із земель колективної власності цього господарства.

Невнесення до зазначеного списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Отже, фактичне не включення ОСОБА_2 до списку членів КСП «Новомирське», який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю вказує на порушення його права на земельний пай, яке може бути захищене в судовому порядку.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що виникнення у ОСОБА_2 такого права безпосередньо пов`язано з його працею та членством у КСП «Новомирське» та паюванням земель, які передані цьому підприємству в колективну власність, а не з наявністю/відсутністю документа, яким таке право підтверджується.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 за життя не реалізував своє право на земельну частку (пай) так як не вчинив дій для врегулювання питання про його включення до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю є помилковим, оскільки законодавство, чинне на час паювання земель КСП «Новомирське», не вимагало від особи вчинення будь-яких додаткових дій для набуття права за земельний пай, окрім членства у цьому КСП та трудової участі.

Обставини справи вказують на те, що право ОСОБА_2 на земельний пай було порушене, що давало підстави йому для звернення до суду за захистом права.

Проте, як вбачається з матеріалів справи за життя ОСОБА_2 з позовом про захист свого права не звертався.

Після прийняття спадщини ОСОБА_1 звернулася до суду про визнання права на земельну частку (пай) після спливу 24 років з часу порушення права спадкодавця на земельний пай.

З огляду на те, що ОСОБА_3 й після смерті спадкодавця продовжила проживати у тому ж селищі і їй достовірно було відомо, що інші члени КСП «Новомирське» отримали у колективну власність земельні ділянки, які у подальшому здавали в оренду та отримували прибуток у виді орендної плати, колегія суддів приходить до висновку про обізнаність позивача щодо порушення прав спадкодавця на земельну частку (пай) та зауважує, що а ні позовна заява, а ні наявні у ній матеріали не містять жодних посилань ОСОБА_1 в обґрунтування підстав пропуску строку позовної давності та не містять клопотання про його поновлення із зазначенням поважності причин його пропуску.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі ст.71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень ст.76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом п.6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст.75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

При цьому, відповідно до ст.77 ЦК УРСР, зміна осіб у зобов`язані не тягне за собою зміни строку позовної давності.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, зважаючи на те, що поважних причин пропуску позовної давності позивачка не навела і клопотання про його поновлення не заявляла, при цьому закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в позові (ст.80 ЦК УРСР), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, однак мотиви такого рішення є помилковими.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні згідно положень ст. 376 ЦПК України, з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 05 квітня 2021 року змінити, виклавши мотиви відмови у задоволенні позовних вимог в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Дата складання повного тексту постанови 24.09.2021 року.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.В. Майданік

Н.В. Орловська