Постанова

Іменем України

06 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 652/328/15-ц

провадження № 61-17986св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Златобанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма «Промінь», Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 березня 2020 року у складі судді Католікян М. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2020 рокуу складі колегії суддів:

Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Златобанк» (далі -

ПАТ «Златобанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма «Промінь» (далі - ТОВ «Верхньодніпровське СП агрофірма «Промінь»), Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 19 квітня 2013 року між банком та

ТОВ «Верхньодніпровське СП агрофірма «Промінь» укладено кредитний договір, за умовами якого підприємство отримало грошові кошти у вигляді кредитної лінії в розмірі 6 000 000,00 грн строком повернення до 18 квітня 2014 року.

Зобов`язання позичальника за кредитним договором були забезпечені договором іпотеки, укладеним з ТОВ «Заготзерно-Високопілля», та договорами поруки, укладеними з ТОВ «Правда», СТОВ «Агрофірма Маяк», ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

У зв?язку із неналежним виконанням відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором, позивач, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, а також заяв про зменшення позовних вимог, просив стягнути з них у солідарному порядку заборгованості в розмірі 7 429 722, 87 грн, з урахуванням процентів за користування коштами, неустойки та трьох відсотків річних, звернення стягнення на предмети іпотеки (земельна ділянка, комплекс будівель і споруд).

05 квітня 2016 року Високопільський районний суд Херсонської області постановив ухвалу про залучення до участі у справі в якості третьої особи - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

04 липня 2016 року СТОВ «Агрофірма Маяк» звернулося до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Златобанк», треті особи: ТОВ «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма «Промінь», ТОВ «Заготзерно-Високопілля», ТОВ «Правда», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання припиненим договору поруки від 19 квітня 2013 року, укладеного між ним та ПАТ «Златобанк».

12 серпня 2016 року ТОВ «Правда» звернулося до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Златобанк», треті особи: ТОВ «Верхньодніпровське СП агрофірма «Промінь», ТОВ «Заготзерно-Високопілля», СТОВ «Агрофірма Маяк»,

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання припиненим договору поруки від 19 квітня 2013 року, укладеного між ним та ПАТ «Златобанк».

Ухвалою Високопільського районного суду Херсонської області від 16 лютого

2017 року провадження у справі за позовом ПАТ «Златобанк» до

ТОВ «Верхньодніпровське СП агрофірма «Промінь», ТОВ «Заготзерно-Високопілля», ТОВ «Правда», СТОВ «Агрофірма Маяк» та за зустрічними позовами СТОВ «Агрофірма Маяк» та ТОВ «Правда» закрито.

Високопільським районним судом Херсонської області ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи - ТОВ «Верхньодніпровське СП агрофірма «Промінь».

10 травня 2017 року Високопільський районний суд Херсонської області постановив ухвалу про передачу справи за підсудністю до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня

2017 року справу за підсудністю передано до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 березня

2020 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Златобанк» заборгованість за кредитним договором від 19 квітня 2013 року № 107/2/13-KL у сумі 7 429 722,87 грн, з яких: 6 000 000,00 грн - основна заборгованість; 695 342,48 грн - проценти; 697 818,74 грн - пеня;

5 000,00 грн - штраф; 31 561,65 - 3 % річних.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 1 218,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 1 218,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 1 218,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що відповідачі не виконують свої обов`язки за кредитним договором, що полягає у простроченні сплати заборгованості, а також процентів за кредитом, позов є обґрунтованим, а відповідачі є солідарними боржниками. Крім того, зазначив, що в період з

30 червня 2015 року і до 17 квітня 2019 року (майже чотири роки) відповідачі не заявляли про неукладення ними договорів поруки, висуваючи інші версії своїх заперечень, а згодом заявили про те, що взагалі не є поручителями, суперечить їхній попередній поведінці і містить ознаки недобросовісності.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 березня

2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 поручителя за договором поруки № 107/2/13-KL/P-3 від 19 квітня 2013 року на користь ПАТ «Златобанк» заборгованість за кредитним договором від 19 квітня 2013 року № 107/2/13-KL у загальному розмірі 7 429 722,87 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6 000 000,00 грн; заборгованості по процентам у розмірі 695 342,48 грн; пені у розмірі - 697 818,74 грн; штрафу у розмірі 5 000,00 грн та 3 % річних у розмірі 31 561,65 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 поручителя за договором поруки № 107/2/13-KL/P-2 від 19 квітня 2013 року на користь ПАТ «Златобанк» заборгованість за кредитним договором від 19 квітня 2013 року № 107/2/13-KL у загальному розмірі 7 429 722,87 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6 000 000,00 грн; заборгованості по процентам у розмірі 695 342,48 грн; пені у розмірі - 697 818,74 грн; штрафу у розмірі 5 000,00 грн та 3 % річних у розмірі 31 561,65 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 поручителя за договором поруки № 107/2/13-KL/P-1 від

19 квітня 2013 року на користь ПАТ «Златобанк» заборгованість за кредитним договором від 19 квітня 2013 року № 107/2/13-KL у загальному розмірі

7 429 722,87 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі

6 000 000 грн; заборгованості по процентам у розмірі 695 342,48 грн; пені у розмірі - 697 818,74 грн; штрафу у розмірі 5 000,00 грн та 3 % річних у розмірі

31 561,65 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі по 24 360,00 грн з кожного.

Частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що умовами договорів поруки непередбачено солідарної відповідальності поручителів між собою. Відповідачі не виконують свої обов`язки за кредитним договором, що полягає у простроченні сплати заборгованості, а також процентів за кредитом, позов є обґрунтованим.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

04 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточненої редакції, просить скасувати рішення Кіровського районного суду

м. Дніпропетровська від 06 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2020 року та закрити провадження у справі.

Касаційна скарга, з урахуванням уточненої редакції, мотивована тим, що судами попередніх інстанцій під час розгляду справи не було досліджено оригіналів договорів поруки. Крім того, заявник вказує про те, що ця справа повинна розглядатися за правилами господарського судочинства, оскільки господарським судом м. Києва відкрито провадження у справі про банкрутство позивача, а відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори стороною яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Доводи інших учасників справи

20 січня 2021 року НБУ подав до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2020 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Кіровського районного суду міста Дніпропетровська.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2021 року зупинено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2020 року, до закінчення касаційного провадження.

02 квітня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

19 квітня 2013 року між позивачем та ТОВ «Верхньодніпровське СП агрофірма «Промінь» укладено кредитний договір № 107/2/13-KL, за умовами якого останнє одержало кредит у формі відкриття відкличної кредитної лінії у розмірі

6 000 000,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % на рік строком повернення до 18 квітня 2014 року включно.

25 липня 2013 року між банком та позичальником укладено договір про внесення змін до кредитного договору № 107/2/13-KL.

07 лютого 2014 року між банком та позичальником підписано договір про внесення змін № 1 до кредитного договору № 107/2/13-KL.

04 березня 2014 року між банком та позичальником підписано договір про внесення змін № 2 до кредитного договору № 107/2/13-KL.

18 квітня 2014 року між банком та позичальником підписано договір про внесення змін № 3 до кредитного договору № 107/2/13-KL, яким кінцева дата повернення кредиту визначена - 17 квітня 2015 року.

19 квітня 2013 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки

№ 107/2/13-KL/P-1, згідно з яким останній зобов`язався солідарно з

ТОВ «Верхньодніпровське СП агрофірма «Промінь» відповідати за своєчасне повернення ним коштів за укладеним кредитним договором.

18 квітня 2014 року між банком та поручителем ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін № 1 до договору поруки № 107/2/13-KL/P-1 від 19 квітня

2013 року.

19 квітня 2013 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 107/2/13-KL/P-2, згідно з яким останній зобов`язався солідарно з

ТОВ «Верхньодніпровське СП агрофірма «Промінь» відповідати за своєчасне повернення ним коштів за укладеним кредитним договором.

18 квітня 2014 року між банком та поручителем ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін № 1 до договору поруки № 107/2/13-KL/P-1 від

19 квітня 2013 року.

19 квітня 2013 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 107/2/13-KL/P-3, згідно з яким останній зобов`язався солідарно з

ТОВ «Верхньодніпровське СП агрофірма «Промінь» відповідати за своєчасне повернення ним коштів за укладеним кредитним договором.

18 квітня 2014 року між банком та поручителем ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 1 до договору поруки № 107/2/13-KL/P-3 від

19 квітня 2013 року.

Відповідачі не виконують свої зобов`язання з повернення позичених коштів та процентів за ними, і станом на 22 червня 2015 року за кредитним договором утворилася заборгованість у розмірі 7 429 722,87 грн відповідно до доданого позивачем розрахунку: 6 000 000,00 грн - основна заборгованість;

695 342,48 грн - проценти; 697 818,74 грн - пеня; 5 000,00 грн - штраф;

31 561,65 грн - 3 % річних.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надаючи оцінку аргументам, наведеним у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із такого.

Щодо юрисдикції спору

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Відповідно до положень стаття 15 ЦПК України у редакції, чинній на час пред`явлення позову, у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Статтею 1 ГПК України в редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом, передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарським судам, згідно з пунктом 1 частини першої статті 12 ГПК України в редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом, підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року, яким чинні ГПК України та ЦПК України викладено у новій редакції.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України. За змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З аналізу наведеного вище пункту вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження

№ 12-170гс18) та у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 426/3506/15 (провадження № 61-4267св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, позивачем у червні 2015 року пред`явлено позов до фізичних осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як поручителів за кредитним договором, укладеним з метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, з додержанням правил підсудності станом на час його пред`явлення.

Колегія суддів також відхиляє аргументи заявника про те, що ця справа повинна розглядатися за правилами господарського судочинства, оскільки господарським судом м. Києва відкрито провадження у справі про банкрутство позивача, а відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори стороною яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, виходячи з наступного.

З 21 жовтня 2019 року в Україні введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства.

Частиною другою статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Отже, встановивши, що провадження у цій справі відкрито до постановлення ухвали Господарського суду м. Києва від 19 червня 2019 року в справі

№ 910/4475/19 про відкриття провадження у справі про банкрутство

ПАТ «Златобанк» та ураховуючи те, що у справі № 652/328/15-ц ПАТ «Златобанк» є позивачем, а не боржником, тому, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що відсутні підстави для застосування норм статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства та передачі цієї справи на розгляд Господарського суду

м. Києві.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 07 липня

2021 року у справі № 158/2015/19-ц (провадження № 16131св20).

Щодо суті спору

Статтею 1054 ЦК України передбачено що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Згідно зі статтею 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Так, обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом пунктів 1.1 договорів поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники. Договорами поруки передбачена відповідальність поручителя перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник включаючи повернення основної суми кредиту, процентів, комісії, пені, штрафу, відшкодування збитків.

Виконання сторонами зобов`язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором.

Отже, основне зобов`язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, можна зробити висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12 (провадження

№ 14-145цс18).

З розрахунку заборгованості вбачається, що 09 січня 2015 року було здійснено погашення пені за прострочену заборгованість за відсотками у розмірі

152 876,72 грн, 09 лютого 2015 року був здійснений платіж у розмірі

152 876,72 грн на погашення відсотків, відповідно наступний платіж повинен бути здійснений у березні 2015 року, втім платіж у березні сплачений не був та з березня почалось порушення виконання зобов`язання.

З матеріалів справи відомо, що 06 квітня 2015 року банком були надіслані листи-вимоги позичальнику та поручителям про погашення існуючої заборгованості, за змістом яких, банк просив погасити існуючу заборгованість протягом 10-ти календарних днів з моменту відправлення листа вимоги.

Згідно договору про внесення змін № 3 від 18 квітня 2014 року до кредитного договору № 107/2/13-KL від 19 квітня 2013 року, кінцева дата повернення кредиту, сторонами визначена - 17 квітня 2015 року (пункт 1 договору про внесення змін № 3 від 18 квітня 2014 року).

З даним позовом банк звернувся до суду 30 червня 2015 року та просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість в розмірі 7 429 722, 87 грн, з урахуванням процентів за користування коштами, неустойки та трьох відсотків річних, яка розрахована банком станом на 22 червня 2015 року.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено правовий висновок про те, що норма абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування коштами. Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку, на який надавалась позика, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Установивши, що ПАТ «Златобанк» надіслало ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «ВСП АФ Промінь», ТОВ «Правда» досудові листи-вимоги від

06 квітня 2015 року № 01091, № 1090, № 1089, № 1088, № 1093 відповідно, з вимогами протягом 10-ти календарних днів з моменту відправлення листів-вимог погасити існуючу заборгованість, апеляційний суд безпідставно вважав обґрунтованими нараховані банком відсотки за користування кредитними коштами та пенею за несвоєчасно сплачений кредит після цього строку до

22 червня 2015 року (станом на час подання позову). У результаті чого апеляційний суд неправильно визначився з періодом, за який слід стягнути заборгованість за процентами, пенею за кредитним договором з позичальника. Нарахування 3 % річних та пені на суму кредиту залежить від загального розміру боргу за кредитним договором, з періодом нарахування якого апеляційний суд визначився неправильно.

Установлення фактичних обставин справи та оцінка доказів у справі, перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати та (або) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень у цій справі.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, постанову Дніпровського апеляційного суду

від 06 листопада 2020 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасована постанова Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2020 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов