ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/986/21 Головуючий суддя І інстанції Латка І. П.
Провадження № 22-ц/818/3567/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 березня 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Латка І.П., по цивільній справі №638/986/21за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, яке розташоване у місті Полтаві про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

27 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 25 червня 2018 року він звернувся до уповноваженої особи прокуратури із заявою про вчинені прокурором прокуратури Харківської області Крупкою А. кримінальні правопорушення. Але уповноважена особа прокуратури протягом 24 годин після подання заяви не внесла відомості до ЄРДР, що були викладені в заяві про кримінальні правопорушення від 25 червня 2018 року, в результаті чого він був змушений звернутися до Червонозаводського районного суду м. Харкова за захистом своїх прав та витрачати свій час.

29 серпня 2018 року слідчий суддя Червонозаводського районного суду м. Харкова постановив ухвалу, якою зобов`язав уповноважену особу прокуратури внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 25 червня.2018 року.

04 вересня 2018 року посадова особа прокуратури внесла відомості до ЄРДР за № 0001022 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст.367 КК України.

В даному кримінальному провадженні слідчими неодноразово приймалися рішення про його закриття, які скасовувалися слідчими суддями Червонозаводського районного суду м. Харкова 27 червня 2019 року, 02 березня 2020 року із зазначенням у судових рішеннях конкретних недоліків досудового розслідування, проте слідчих дій на виконання судових рішень слідчими проведено не було, зазначені недоліки досудового розслідування не усунені, зокрема, не проведений допит ОСОБА_1 .

В 2020 року матеріали кримінального провадження № 0001022 направлені до СУ ТУ ДБР в м. Полтаві для проведення досудового розслідування та поручено слідчому Либань А.М.

27 червня 2020 року позивач звернувся з клопотанням, в якому просив про допит його в якості потерпілого в кримінальному провадженні № 0001022 й видати пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. Але слідчий Дибань А.М. на протязі трьох днів після отримання клопотання його не розглянув і дотепер не надіслав на адресу позивача інформацію про прийняте за клопотанням від 27 червня 2020 року рішення.

У вересні 2020 року Октябрський районний суд м. Полтави, розглянувши скаргу позивача на бездіяльність слідчого Дибань А.М., яка полягає у не розгляді клопотання від 27 червня 2020 року у кримінальному провадженні № 0001022, встановив, що слідчим було допущено бездіяльність при його розгляді та зобов`язав слідчого Дибань А.М. розглянути клопотання від 27 червня 2020 року, про результати його розгляду повідомити заявника або винесенням відповідного процесуального рішення.

21 жовтня 2020 року позивач вдруге надіслав слідчому Дибань А.М. клопотання, в якому просив виконати ухвалу Октябрського райсуду м. Полтави від 30 вересня 2020 року, визнати його потерпілим по кримінальному провадженню № 0001022. Але слідчий Дибань А.М. не проінформував його про результати розгляду клопотання від 21 жовтня 2020 року, внаслідок чого, на думку позивача, порушив його конституційне та процесуальне право на доступ до правосуддя.

07 листопада 2020 року та 14 грудня 2020 року позивач знову звернувся до слідчого Дибань А.М. з клопотанням виконати ухвалу Октябрського райсуду м. Полтави від 30 вересня 2020 року, допитати його в якості потерпілого і видати пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. Але слідчий Дибань А.М. не проінформував його про результати його розгляду.

Зазначав, що слідчий відповідача, не зважаючи на ухвали суду, його клопотання, докази в кримінальному провадженні, навмисно продовжує свою бездіяльність і не проводить досудове розслідування у розумні строки, що спричиняє позивачу моральне страждання, оскільки з вини слідчого його порушені права не поновлені, порушення закону не припинено, досудове розслідування у кримінального проваджений проводиться неналежним чином через систематичну бездіяльність слідчого, він змушений витрачати свій особистий час та протягом тривалого часу звертатися до суду з скаргами на бездіяльність слідчого, у зв`язку з чим переніс глибокі моральні страждання, він був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону, порушено його психологічне благополуччя, він був беззаконно позбавлений конституційного права на доступ до правосуддя.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 303750 грн, завданою тривалою бездіяльністю слідчого.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив суд рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, з урахуванням практики Європейського суду та з урахуванням постанови Великої палати Верховного суду від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц.

Вказав, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

Зазначив, що посилання у рішенні суду на постанови Великої Палати Верховного Суду у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, суперечить правовому висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17. Вважає, що під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, а отже необхідно врахувати постанову від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц.

У письмовому відзиві представник ТУ ДБР у м. Полтаві Стороженко А. просить відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Вказав, що належним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_1 , який вважає що йому завдано моральну шкоду діями (бездіяльністю) саме ТУ ДБР у м. Полтаві, є Держава Україна в особі цього органу, а не ТУ ДБР у м. Полтаві.

Також зазначив, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.03.2020 у справі №686/13212/19, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб органу досудового розслідування сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. При вирішенні справи суду необхідно виходити з того, що порушене право Позивача на визнання його потерпілим відновлено шляхом оскарження бездіяльності слідчих в порядку, визначеному КПК України, не тягне наслідків цивільно-правового характеру і не може бути доказом моральної шкоди у даній справі. Наведена правова позиція узгоджується із практикою Верховного Суду України, викладеною у постановах від 18.12.2019 у справі №554/7971/18, від 21.12.2019 у справі № 285/3475/18, від 22.01.2020 у справі №454/1403/17, від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19, від 04,11.2020 у справі №761/20966/17, від 22.12.2020 у справі №686/24223/17, від 20.01.2021 у справі №686/27885/19 та від 03.03.2021 року по справі №638/17962/15.

Звертає увагу на те, що Позивач в позовній заяві, в обґрунтування нібито бездіяльності слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві, посилається виключно на ухвали слідчих суддів, якими, як на його думку, встановлена протиправна бездіяльність слідчого в частині невиконання службових обов`язків. Однак, вказані посилання Позивача є суб`єктивними та безпідставними припущеннями, які не заслуговують на увагу оскільки, по-перше, зазначеними ОСОБА_1 ухвалами слідчих суддів не встановлено саме протиправну бездіяльність слідчих, в частині невиконання службових обов`язків. Слідчими суддями на стадії досудового розслідування кримінального провадження здійснюється лише оцінка прийнятих процесуальних рішень та в межах КПК України, тобто така оцінка перебуває в площині кримінального процесуального законодавства. Вказані ухвали слідчого судді Відповідачем не оскаржено в апеляційному порядку лише тому, що вони не підлягають оскарженню відповідно до ст. ст. 307, 309 КПК України. Питання правомірності дій слідчих, зокрема, ТУ ДБР у м. Полтаві взагалі судом не розглядалося та не може розглядатися, оскільки за частиною 2 статті 307 КПК України, це не входить до повноважень слідчого судді. Вказаний перелік не містить ухвали слідчих суддів у кримінальному провадженні, отже застосуванню підлягає положення ч. 7 ст. 82 ЦПК України, згідно з якою, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Зазначає, що сам факт скасування постанов ухвалою слідчого судді не свідчить про протиправність дій органу досудового розслідування та завдання моральної шкоди позивачу, не мають наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчих суддів. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані ухвали слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», встановив, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. Таким чином, реалізація ОСОБА_1 його права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування, у порядку, встановленому ст.ст. 303-307 КПК України, тобто кримінальним процесуальним законом, та задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку він зазнав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, пояснення учасників справи, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення не повністю відповідає вказаним вимогам.

Суд відмовив у задоволенні позову з посиланням на те, що належним відповідачем у даному спорі є держава Україна, а не Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, який не є належним відповідачем. Суд зазначив, що позивач у передбаченому положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України порядку не заявив клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, а суд позбавлений можливості без відповідного клопотання позивача самостійно заміняти первісного відповідача належним відповідачем або залучати до участі у справі співвідповідача.

При цьому суд послався на правові висновки щодо обґрунтованості відмови у позові, пред`явленого до неналежного відповідача, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду про те, що позов був заявлений до неналежного відповідача, оскільки у даному випадку суд вдався до надмірного юридичного формалізму, який не відповідає завданню цивільного судочинства, яким відповідно до ст. 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Дійсно, за змістом правових висновків, висловлених у п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.

Однак при цьому суд першої інстанції не звернув уваги, що у згаданому пункті 43 постанови від 27 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від висновку Верховного Сулу України, який міститься у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДЕСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу.

У п.п. 44, 46 вказаної постанови від 27 листопада 2019 року ВП ВС також зазначила, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом з тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства (оскільки порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI визначає, що виконання таких судових рішень здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду), однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, ВП ВС вважала помилковим висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з формальних міркувань з підстав незалучення відповідного територіального органу ДКСУ, п. 47 згаданої постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц.

У даній справі в якості підстави позову ОСОБА_1 зазначив бездіяльність слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві Либань А.М. при здійсненні досудового слідства по кримінальному провадженню, в якому позивач є заявником та на його думку має бути потерпілим із злочину, яке належним чином не розслідується, внаслідок чого позивачу було завдано моральну шкоду. З цих підстав позивач просив стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди у розмірі 303750 грн. (а.с. 1-5).

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду від 27 червня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову слідчого прокуратури Харківської області про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001022 скасовано, матеріали кримінального провадження повернуто слідчому для продовження досудового розслідування.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду від 02 березня 2020 року скаргу ОСОБА_1 на постанову старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області радника юстиції Малінка В.Є. від 29 серпня 2019 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001022 від 04 вересня 2018 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367 КК України, задоволено. Постанову старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області радника юстиції Малінка В.Є. від 29 серпня 2019 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001022 від 04 вересня 2018 року , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367 КК України, скасовано.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2020 року зобов`язано уповноважену службову особу ТУ ДБР розташованого у м. Полтаві, яка здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001022, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 27 червня 2020 року в порядку, передбаченому статтею 220 КПК України, з повідомленням про результати його розгляду або винесенням відповідного процесуального рішення.

21 жовтня 2020 року, 07 листопада 2020 року, 14 грудня 2020 року позивач звертався із клопотаннями до слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві про визнання його потерпілим по кримінальному провадженню № 0001022 та допиту в якості свідка.

З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується з доводами скарги про те, що суд першої інстанції у своїх висновках всупереч ч. 4 ст. 263 ЦПК України помилково застосував правову позицію ВП ВС, яка була висловлена у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц та порушив вказані норми цивільного процесуального права, внаслідок чого помилково відмовив у позові з посиланням на звернення позивача до неналежного відповідача. Суд першої інстанції не звернув уваги, що ТУ ДБР у місті Полтава представляє державу у спірних відносинах, а визначений у Законі України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI порядок стягнення моральної шкоди з держави на рахунок коштів державного бюджету у даному випадку має безспірний характер, що відповідно до наведених правових висновків касаційного суду не потребує обов`язкового залучення ДКЗУ до розгляду цієї справи.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 з огляду на недоведеність протиправної бездіяльності службових осіб відповідача.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою, оскільки відповідальність державних органів за завдану шкоду презюмується. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди з наведених підстав.

Такий за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Оскільки у справі, яка переглядається, з`ясовано, що підставою заявленого позову для відшкодування шкоди є бездіяльність слідчого в частині невиконання своїх службових обов`язків, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

Тому до спірних правовідносин про стягнення шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, застосовується норма статті 1174 ЦК України.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, від якого Верховний Суд дотепер не відступив у своїй касаційній практиці у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі № 554/741/16-ц, від 25 квітня 2018 року по справі №520/3307/16-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Статтями 12, 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Відповідно до вищевказаних норм матеріального права та правових висновків касаційного суду у даній справі обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу, яка діє в особі ТУ ДБР м. Полтави, чия відповідальність презюмується при доведеності позивачем інших вищевказаних трьох елементів складу цивільного правопорушення.

Згідно із частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, у даному випадку душевні страждання та завданої внаслідок порушення її прав.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною першої статті 303 КПК України визначено, які рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора можуть бути оскаржені на досудовому провадженні.

За правилом частини другої статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого, дізнавача та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Саме такі правові висновки були викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17 (провадження № 61-7478св18), від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17 (провадження № 61-42619св18), від 18 грудня 2019 року у справі № 554/7971/18-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), які суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує у даній справі.

У відповідності до ч. 1 ст. 220 КПК України, клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій та у випадках, установлених цим Кодексом, іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 55 КПК України наступним чином визначено статус потерпілого у кримінального провадженні:

1. Потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Частина перша статті 55 із змінами, внесеними згідно із Законом № 738-IX від 19.06.2020\

2. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

3. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

4. Потерпілим не може бути особа, якій моральна шкода завдана як представнику юридичної особи чи певної частини суспільства.

5. За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

6. Якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої - третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб.

Після того, як особа, яка перебувала у стані, що унеможливлював подання нею відповідної заяви, набуде здатності користуватися процесуальними правами, вона може подати заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

7. Якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою. За відсутності такої згоди особа в разі необхідності може бути залучена до кримінального провадження як свідок.

Положення цієї частини не поширюються на провадження, яке може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого (кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення).

Права потерпілого у ст. 56 ЦПК України визначені наступним чином:

1. Протягом кримінального провадження потерпілий має право:

1) бути повідомленим про свої права та обов`язки, передбачені цим Кодексом;

2) знати сутність підозри та обвинувачення, бути повідомленим про обрання, зміну чи скасування щодо підозрюваного, обвинуваченого заходів забезпечення кримінального провадження та закінчення досудового розслідування;

3) подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду;

4) заявляти відводи та клопотання;

5) за наявності відповідних підстав - на забезпечення безпеки щодо себе, близьких родичів чи членів своєї сім`ї, майна та житла;

6) давати пояснення, показання або відмовитися їх давати;

7) оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, слідчого судді, суду в порядку, передбаченому цим Кодексом;

8) мати представника та в будь-який момент кримінального провадження відмовитися від його послуг;

9) давати пояснення, показання рідною або іншою мовою, якою він вільно володіє, безоплатно за рахунок держави користуватися послугами перекладача в разі, якщо він не володіє державною мовою чи мовою, якою ведеться кримінальне провадження;

10) на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом;

11) знайомитися з матеріалами, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, в порядку, передбаченому цим Кодексом, у тому числі після відкриття матеріалів згідно зі статтею 290 цього Кодексу, а також знайомитися з матеріалами кримінального провадження, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, у випадку закриття цього провадження;

12) застосовувати з додержанням вимог цього Кодексу технічні засоби при проведенні процесуальних дій, в яких він бере участь. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд вправі заборонити потерпілому застосовувати технічні засоби при проведенні окремої процесуальної дії чи на певній стадії кримінального провадження з метою нерозголошення даних, які містять таємницю, що охороняється законом чи стосується інтимних сторін життя людини, про що виноситься (постановляється) вмотивована постанова (ухвала);

13) одержувати копії процесуальних документів та письмові повідомлення у випадках, передбачених цим Кодексом;

14) користуватися іншими правами, передбаченими цим Кодексом.

2. Під час досудового розслідування потерпілий має право:

1) на негайне прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення, визнання його потерпілим;

2) отримувати від уповноваженого органу, до якого він подав заяву, документ, що підтверджує її прийняття і реєстрацію;

3) подавати докази на підтвердження своєї заяви;

4) брати участь у слідчих (розшукових) та інших процесуальних діях, під час проведення яких ставити запитання, подавати свої зауваження та заперечення щодо порядку проведення дії, що заносяться до протоколу, а також знайомитися з протоколами слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, виконаних за його участі;

5) отримувати копії матеріалів, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, після закінчення досудового розслідування.

Наявні у справі документи: копія ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова Сіренко Ю.Ю. від 02.03.2020 (справа № 646/8491/18, провадження № 1-кс/646/41/2020) про задоволення скарги ОСОБА_1 на постанову старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області радника юстиції Малінка В.Є. від 29.08.2019 про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001022 від 04.09.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367 КК України (а.с. 25-28); копія ухвала слідчого судді м. Харкова Єжова В.А. від 27.06.2019 (справа № 646/8491/18 провадження № 1-кс/646/1466/2019) про задоволення скарги ОСОБА_1 та скасування постанови слідчого прокуратури Харківської області про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001022 (а.с. 31-33) стосуються іншого органу досудового слідства, та перебувають поза межами підстав заявленого у даній справі позову а отже - предмету доказування, тому ці докази не є належними у розумінні ст. 77 ЦПК України і з цих підстав колегія суддів не бере їх до уваги.

Позивач також надав до справи копію ухвали від 30 вересня 2020 року слідчого судді Октябрського районного суду міста Полтави Гальонкіна Ю.С. (справа № 554/8300/20, провадження № 1-кс/554/12595/2020) скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Зобов`язав уповноважену службову особу ТУ ДБР розташованого у м. Полтаві, яка здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 001022, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 27.06.2020 року в порядку, передбаченому статтею 220 КПК України, з повідомленням про результати його розгляду або винесенням відповідного процесуального рішення (а.с. 16-17).

Вказаною ухвалою слідчого судді від 30 вересня 2020 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 були повністю відновлені його права, пов`язані і затримкою у розгляді слідчого розглянути його клопотання, тому за відсутності доказів про невиконання цієї ухвали та щодо наявності затягування строків досудового слідства з боку ТУ ДБР м. Полтави, колегія суддів вважає недоведеним факт завдання позивачу моральної шкоди у розумінні ст. 23 ЦК України.

Вказані постанови слідчих суддів свідчать про те, що ОСОБА_1 був забезпечений доступ до суду для оскарження процесуальних рішень/бездіяльності слідчого.

21 жовтня 2020 року, 07 листопада 2020 року, 14 грудня 2020 року позивач поштою звертався із клопотаннями до слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві про визнання його потерпілим по кримінальному провадженню № 0001022 та допиту в якості свідка, однак у справі відсутні належні та допустимі докази, що такі звернення надходили на адресу слідчого.

Крім того, колегія суддів зважає на те, що за змістом вказаної норми ч. 2 ст. 55 КПК України ОСОБА_1 за відсутності відомостей відповідну постанову слідчого про невизнання цього статусу, ч. 5 ст. 55 КПК, має правовий статус потерпілого та визначені у ст. 56 ЦПК України права потерпілого внаслідок подання заяви про скоєння злочину з дня подання такої заяви.

Позивач всупереч процесуальних обов`язків доказування підстав заявленого позову, передбачених ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надав до суду належних і допустимих доказів у розумінні ст. 76 ЦПК України, що внаслідок затримки його допиту в якості потерпілого слідчим СУ ТУ ДБР м. Полтави досудове розслідування у вищевказаній кримінальній справі, яке перебуває у провадженні цього слідчого органу з 2020 року, на день звернення до суду з цим позовом, січень 2021 року, затягнулось поза розумні строки.

Колегія суддів констатує, що у даному випадку досудове розслідування стосується скоєння службового кримінального правопорушення, яке перебувало у провадженні ТУ ДБР м. Полтави менше року на день звернення ОСОБА_1 з цим позовом до суду, для позивача були доступні правові механізми для захисту своїх прав на досудовому слідстві, яким він реально скористався та його права були поновлені ухвалою слідчого судді Октябрьського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2020 року протягом одного місяця з дня звернення до суду зі скаргою.

При таких обставинах реалізація позивачем передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, внаслідок чого його права були у розумний строк ефективно поновлені судом, не є достатнім доказом завдання позивачу моральної шкоди.

Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані ухвали слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій слідчого і притягнення держави до цивільно-правової відповідальності.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому відповідачем моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та моральною шкодою.

Таким чином, оскільки у цій справі відсутні необхідні та достатні підстави для притягнення держави до цивільно-правової відповідальності за ст. 1174 ЦК України, - слід визнати позов ОСОБА_1 не доведеним та відмовити у його задоволенні.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц (провадження № 61-4165св18), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20) та від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20).

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, оскільки суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; неправильно застосував норми матеріального права, - суд апеляційної інстанції відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовує рішення суду повністю та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову, з інших підстав, за його недоведеністю.

Керуючись ст.259, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 388, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 18 березня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, з інших підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 11 жовтня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.