Справа № 428/5186/21
Провадження № 2/428/1204/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Шубочкіної Т.В.,

при секретарі Підгорній Я.Е.,

за участю:

представника відповідача Шльонського В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до Територіального сервісного центру МВС №4442 Регіонального сервісного центру в Луганській області про визнання права власності на транспортний засіб -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовом про визнання права власності на автомобіль, в обгрунтування якого зазначила, що 20.04.2018 року вона придбала у ОСОБА_2 автомобіль марки RENAULT, модель ESPACE, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , рік виготовлення - 2006, колір чорний, бувший у використанні, призначений для експлуатації на дорогах загального користування для перевезення пасажирів, тип двигуна - дизель з робочим об`ємом циліндрів двигуна - V=1995 куб. см., ідентифікаційний номер VIN: НОМЕР_1 , нот. 110 kw, тип кузова - мінівен, вага у разі максимального завантаження 2610 кг, про що був укладений договір купівлі-продажу автомобіля в м.Замостя в старостві Замойського повіту Республіки Польща. Автомобіль пройшов процедуру сертифікації відповідності і розмитнений у встановленому порядку.

Окрім договору купівлі-продажу автомобіля, на підтвердження права власності на автомобіль марки RENAULT, модель ESPACE, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 вона має оригінал паспорта транспортного засобу (так звана Karta poyazdu), а також Витяг з електронної бази даних історії експлуатації транспортних засобів Республіки Польща, датований 18.02.2019 року.

До вивезення транспортного засобу його знято з реєстрації в Республіці Польща. Рішенням N° KTD 6570. 38398 2019. ТР Голова міста Щецин 18.02.2019 року на запит ОСОБА_2 скасував реєстрацію автомобіля марки RENAULT ESPACE, номер кузова НОМЕР_1 , через вивезення з країни або передачі у власність за кордон.

Наразі вона не має оригінального свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу через його втрату її чоловіком в м.Харкові під час розмитнення автомобіля.

Вона звернулася із заявою про реєстрацію автомобіля до Територіального сервісного центру МВС 4442 Регіонального сервісного центру в Луганській області, але їй було відмовлено з посиланням на «Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх марок, типів і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок та інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, з посиланням на те, що у випадку, коли транспортні засоби перебували в експлуатації за межами України і були зареєстровані у відповідних органах іншої держави, обов`язковим є подання до сервісних центрів МВС реєстраційних або прирівняних до них документів такої держави, а тому відсутність реєстраційних документів, виданих відповідними органами іншої держави, порушує вимоги п. 29 Порядку і унеможливлює реєстрацію. На підставі цього просила визнати за нею право власності на автомобіль.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про час слухання справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову, пояснив, що дійсно ОСОБА_1 було відмовлено у реєстрації автомобіля, так як остання не представила на реєстрацію транспортного засобу іншої держави, що є порушенням п.29 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх марок, типів і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок та інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388. Крім того, позивач не зазначила, що в 2019 році вона зверталася із заявою про реєстрацію данного транспортного засобу до ТСЦ № 6350 РСЦ ГСМ МВС в Харківській області, куди надала оригінал документу про реєстрацію (іншої держави) №3335202, де при проведенні реєстраційних дій було встановлено, що зазначений документ підроблений, спосіб його виготовлення не відповідає наявним зразкам. Висновок експерта № 21/6350/4Д від 05.03.2019 року та документ про реєстрацію (іншої держави) №3335202 передані слідчому Люботинського ВП ГУНП в Харківській області. Крім того, право власності позивача на транспортний засіб ніким не оспорюється і позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Просив відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи та докази, якими сторони обгрунтували вимоги та заперечення, суд прийшов до наступного.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогамист.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимо ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Водночас, ч. 1-2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі Пантелеєнко проти України зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 20.04.2018 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_2 транспортний засіб марки RENAULT, модель ESPACE, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , рік виготовлення 2006. Згідно витягу з сайту HistoriaPojazdu.gov.pl реєстрація зазначеного автомобіля у Польщі скасована 18.02.2019 року у зв`язку із продажем транспортного засобу.

14.02.2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у реєстрації транспортного засобу на території України за відсутності реєстраційних або прирівняних до них документів на транспортний засіб.

До суду представлена копія перекладу паспорту транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Згідно висновку експертного дослідження № 21/6350/4Д від 2019 року експерт дослідив зазначений транспортний засіб, який належить ОСОБА_1 , та документ про реєстрацію ТЗ (іншої держави) № 3335202, і за результатами експертизи було встановлено, що бланк документу «Документ про реєстрацію ТЗ (іншої держави) » № 3335202 підроблений і його виготовлення не відповідає наявним зразкам. Згідно доповідної записки старшого судового експерта Харківського НДЕКЦ МВС України Сезонова В.С. зазначене свідоцтво передано слідчому Люботинського ВП ГУНП в Харківській області.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені статтею 16 ЦК України .

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 (зі змінами) затверджено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів.

Відповідно до Постанови КМУ №1388 від 07.09.1998р. «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, до якої додається, серед іншого, копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках;-укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі - продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб;-нотаріально посвідчені договори купівлі - продажу (міни, поставки),дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб;-договори купівлі - продажу транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС,за якими продавцями виступають суб`єкти господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб`єктів уповноваженою особою;-договір комісії між власником транспортного засобу та суб`єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою, - у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу;-свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати;-рішення про закріплення транспортних засобів на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняті власниками транспортних засобів чи особами, уповноваженими управляти таким майном;-рішення власників майна, уповноважених ними органів про передачу транспортних засобів з державної у комунальну власність чи з комунальної власності в державну;-копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин;-довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль чи мотоколяску; - акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданим підприємством - виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або в електронна митна декларація, або видане органом доходів і зборів посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери;- договір фінансового лізингу;-акт про проведені електронні торги або постанова та акт про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем.

Згідно п.29 зазначеного Порядку у разі коли транспортні засоби перебували в експлуатації за межами України і були зареєстровані у відповідних органах іншої держави, обов`язковим є подання до сервісних центрів МВС реєстраційних або прирівняних до них документів такої держави.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень Цивільного кодексу України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 , які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Відповідно до ст.392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права);

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст.392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Відмова органу державної реєстрації прав в оформленні права власності на об`єкт нерухомого майна та видачі свідоцтва у зв`язку з ненаданням необхідних документів для оформлення такого права не є оспорюванням права власності на об`єкт нерухомого майна (постанова ВС від 20.06.2011 у справі №3-55гс11).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

Позивач у позові про визнання права власності особа, яка вже є власником. Як зазначив представник відповідача, право власності ОСОБА_1 щодо транспортного засобу марки RENAULT, модель ESPACE, номер кузова НОМЕР_1 , ніхто не оспорює, і судом при розгляді справи не встановлено порушення права власності позивача на транспортний засіб, оригінал документу про реєстрацію транспортного засобу (іншої держави) № 3335202 не втрачений, переданий слідчому Люботинського ВП ГУНП в Харківській області, а тому вважає, що позивачем застосовано неналежний спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.12, 13, 141, 259, 263-265,268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШив:

У задоволенні позовну заяву ОСОБА_1 до Територіального сервісного центру МВС №4442 Регіонального сервісного центру в Луганській області про визнання права власності на транспортний засіб відмовити.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т. В. Шубочкіна