ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 643/8109/16-ц

провадження №22-ц/818/171/21

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря судового засідання Сабельнік Б.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 3 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Букрєєвої І.А.,

УСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про визнання незаконними дій Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) щодо примусового стягнення грошових коштів в розмірі 50% з її заробітної плати та пенсії, що надходили на її банківські рахунки, відкриті в банківській установі відповідача; зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» відшкодувати завдані їй цими діями збитки шляхом повернення стягнутих сум з пенею та процентами за їх користування; визнати незаконною бездіяльність Банку щодо не списання з банківських карткових рахунків ОСОБА_1 2596,39 грн. щомісячно та не перерахування їх на погашенням боргу за послугою «Оплата частинами»; визнати договори від 12.10.2013, 16.10.2013 та 23.10.2013 про надання ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 10000 грн, 10375 грн та 4600 грн. нікчемними, застосувати до договорів наслідки нікчемності, зобов`язавши Банк повернути списані кошти; визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо розголошення відомостей стосовно позивача як суб`єкта персональних даних у ході виконання споживчого договору незаконними.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 відкрила у Банку банківські рахунки для отримання заробітної плати та пенсії, їй були видані відповідні банківські картки. Починаючи з січня 2015 року з її зарплатної та пенсійної карток відповідачем проводилося списання грошових коштів у розмірі 50% від усіх надходжень, які складалася також із матеріальної допомоги, що є порушенням Закону України «Про виконавче провадження». Це поставило позивача в скрутне становище. Протягом 2015 року Банк безпідставно списав з банківських рахунків позивача заробітну плату та пенсію у сумі понад 50000 грн, що становить 50% від усіх надходжень на банківські картки, що є порушенням ст. 72 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої стягнення на допомогу по державному соціальному страхуванню, що виплачується в разі тимчасової непрацездатності та в інших випадках, може бути звернено тільки за рішеннями суду про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також втратою годувальника; а також ст. 70 указаного Закону, якою визначено, що розмір відрахувань із заробітної плати за наявності виконавчого документу, що видається на підставі рішення суду, не може перевищувати 20%. Отже, ПАТ КБ «ПриватБанк» незаконно, з грубим порушенням вимог діючого законодавства, з перевищенням своїх повноважень та з грубим порушенням конституційних прав позивача проводив незаконні дії щодо примусового списання грошових коштів з банківських рахунків ОСОБА_1 , відкритих в ПАТ КБ «ПриватБанк».

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29.05.2018 за клопотанням ОСОБА_1 витребувано у ПАТ КБ «ПриватБанк» письмові докази та призначено по справі судово-економічну експертизу, провадження якої доручено експертам ХНДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса. Перед експертами поставлені наступні питання: 1). Чи відповідає документальне оформлення операцій про видачу кредитних коштів згідно квитанцій від 12.10.2013 та 23.10.2013 на суму 10000 грн., 10375 грн. та 4600 грн. вимогам Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»?; 2). Чи була можливість у ПАТ КБ «ПриватБанк» протягом 2013-2014 років здійснювати списання грошових коштів на погашення тіла кредиту та відсотків по кредиту по операціях про видачу кредитних коштів згідно квитанцій від 12.10.2013, 16.10.2013 та 23.10.2013 в сумі 10000 грн., 10375 грн. та 4600 грн. відповідно з заробітної плати та пенсії позичальника ОСОБА_1 , що надходили на її рахунки, відкриті в ПАТ КБ «ПриватБанк» для отримання заробітної плати та пенсії?; 3). Чи змінювались процентна ставка ПАТ КБ «ПриватБанк» при нарахуванні заборгованості ОСОБА_1 по операціях про видачу кредитних коштів згідно квитанцій 12.10.2013, 16.10.2013 та 23.10.2013 в сумі 10000 грн., 10375 грн. та 4600 грн. відповідно та чи відповідає це умовам договору та нормам діючого законодавства?; 4). В якому розмірі ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснювалося списання грошових коштів на погашення тіла кредиту та відсотків по кредиту за операціями про видачу кредитних коштів згідно квитанцій 12.10.2013, 16.10.2013 та 23.10.2013 в сумі 10000 грн., 10375 грн. та 4600 грн. відповідно з заробітної плати та пенсії позичальника ОСОБА_1 , що надходили на її рахунки, відкриті в ПАТ КБ «ПриватБанк» для отримання заробітної плати та пенсії у відповідний період, в т.ч. з коштів, що надходили в якості допомоги по державному соціальному страхуванню, в разі тимчасової непрацездатності? Надано в розпорядження експертів матеріали цивільної справи №643/8109/16-ц (провадження №2/643/285/18). Провадження по справі зупинено на час проведення експертизи.

11.07.2018 до суду першої інстанції надійшло клопотання ХНДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса від 03.07.2018 №2/215осш про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судової економічної експертизи №14563, а саме: копію кредитного договору, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 ; копії додаткових угод до кредитного договору, якщо такі укладалися; копії квитанцій від 12.10.2013 та 23.10.2013; розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором; інформація щодо усіх платежів (погашення кредиту, відсотків, страхові платежі, комісії тощо), пов`язаних з отриманням та обслуговуванням кредиту відповідно до кредитного договору (з доданням відповідних підтверджуючих документів); відомості стосовно зміни процентної ставки на протязі всієї дії кредитного договору; інші документи, що мають відношення до поставлених питань. Повідомлено, що у разі незадоволення клопотання протягом 45 календарних днів буде складено повідомлення про неможливість надання висновку або дослідження буде проведене в обсязі наданих матеріалів (т. 2, а.с. 118).

19.11.2018 до суду першої інстанції надійшло повідомлення ХНДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса від 25.10.2018 №14563 про неможливість надання висновку судової економічної експертизи №14563 в зв`язку з ненаданням необхідних для проведення експертизи матеріалів (т. 2, а.с.125-127).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 3 грудня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що позивач, підписавши анкету-заяву, приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг та підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/Dages/70/, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Отже, списання коштів з інших рахунків позивача, відкритих в ПАТ КБ «ПриватБанк», є правомірним, оскільки положеннями закону і умовами договору прямо передбачено право кредитора на списання грошових коштів з рахунку боржника за наявності кредитної заборгованості. У задоволенні вимог позивача про визнання неправомірними дій відповідача з розголошення відомостей стосовно неї як суб`єкта персональних даних, а також використання конфіденційної інформації щодо фінансового стану позивача відмовлено в зв`язку з ненаданням позивачем доказів, що розміщена інформація є недостовірною або такою, що розголошує персональні данні. Також не надано доказів, щодо визнання договорів від 12.10.2013, 16.10.2013, 23.10.2013 про надання ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 10000 грн, 10375 грн., 4600 грн. нікчемними внаслідок недотримання письмової форми договорів, змінення умов договорів в односторонньому порядку.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, якою просить: оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі: визнати дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо автоматичного списання з рахунків, відкритих в АТ КБ «ПриватБанк», на які надходили заробітна плата та пенсійні виплати ОСОБА_1 , незаконними; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» відшкодувати завдані ОСОБА_1 збитки, повернувши незаконно списані грошові кошти належної їй заробітної плати та пенсійних виплат; визнати бездіяльність ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо не списання з банківських карткових рахунків ОСОБА_1 , відкритих у зазначеній банківській установі, грошових коштів в сумі 2596,39 грн. щомісячно та не перерахування їх на погашення боргу послуги «Оплата частинами» незаконною; визнати договори від 12.10.2013, 16.10.2013 та 23.10.2013 про надання ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 10000 грн., 10375 грн. та 4600 грн. відповідно, а всього в загальній сумі 24975 грн., нікчемними, застосувавши до них правові наслідки недійсності правочину, зобов`язавши АТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_1 грошові кошти, що були незаконно списані з її банківських рахунків, відкритих у зазначеній банківській установі, у розмірі, що перевищує суму кредиту у сумі 24975 грн.; визнати незаконними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо розголошення відомостей стосовно позивача як суб`єкта персональних даних у ході виконання споживчого договору; щодо розголошення та використання конфіденційної інформації щодо фінансового стану позивача, яка стала відома банку у процесі обслуговування у ході виконання споживчого договору; визнати дії відповідача щодо розголошення інформації про наміри Банку звернути стягнення на квартиру позивача у ході виконання споживчого договору незаконними та такими, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію.

Апеляційна скарга обґрунтована невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права. Зазначено, що відсутні підстави вважати, що сторони погодили всі істотні умови договору, підписуючи анкету-заяву. Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не містить відомостей, яку саме кредитну картку та за яким тарифом з обслуговування кредитних карток просила надати позивач. Ні витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ні витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містять підпису позивача. Укладений кредитний договір від 18.02.2011 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту. Висновки суду щодо надання позивачем згоди на Умови надання банківських послуг шляхом особистого підписання заяви-анкети є необґрунтованим та суперечить правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019. Умови та правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані та не визнаються позичальником; в підписаній позичальником заяві ці умови прямо не передбачені. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, в зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови. Роздруківка Умов та правил, а також витягу з Тарифів із сайту не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони - Банку, яка може вносити відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що зазначено у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме наведені відповідачем Умови розуміла позивач і ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також те, що ці документи на момент отримання позивачкою кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені та штрафів і саме у зазначеному в цих документах розмірі і порядку нарахування. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» були дотримані вимоги, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, зокрема, щодо порядку нарахування пені та штрафів за кредитним договором. Суд першої інстанції не надав правової оцінки діям відповідача щодо незаконного нарахування штрафних санкцій та незаконного їх стягнення. Крім того, у 2014 році Банк не проводив списання грошових коштів у достатньому розмірі на погашення боргу та незаконно нараховував штрафні санкції, штучно нарощуючи заборгованість по кредиту та змінюючи відсоткову ставку. Позивач не заперечує факту отримання кредитних коштів, проте вважає, що жодних боргових зобов`язань перед відповідачем немає, оскільки отримані кредитні кошти повернуті Банку, а неправомірне нарахування та списання коштів Банком проводилося незаконно, з грубим порушенням законодавства.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10.09.2020 за клопотанням ОСОБА_1 призначено по справі судову економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса. На вирішення експертизи поставлені наступні питання: 1. Чи відповідає документальне оформлення операцій про видачу кредитних коштів квитанцій від 12.10.2013, 16.10.2013 та 23.10.2013 на суму 10000 грн., 10375 грн. та 4600 грн. відповідно вимогам Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; 2. Чи була можливість у Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» протягом 2013-2014 років списувати грошові кошти на погашення тіла кредиту та відсотків по кредиту по операціях про видачу кредитних коштів згідно квитанцій від 12.10.2013, 16.10.2013 та 2013 в сумі 10000 грн., 10375 грн. та 4600 грн. відповідно з заробітної плати та пенсії ОСОБА_1 , що надходили на її рахунки, відкриті в ПАТ КБ «Приватбанк» для отримання заробітної плати та пенсії; 3. Чи змінювалася процентна ставка ПАТ КБ «Приватбанк» при нарахуванні заборгованості ОСОБА_1 по операціях про видачу кредитних коштів згідно квитанцій 2013, 16.10.2013 та 23.10.2013 в сумі 10000 грн., 10375 грн. та 4600 грн. та чи відповідає це умовам договору та нормам діючого законодавства; 4. У якому розмірі ПАТ КБ «Приватбанк» здійснювалося списання грошових коштів на погашення тіла кредиту та відсотків по кредиту за операціями про видачу кредитних коштів згідно квитанцій від 12.10.2013, 16.10.2013 та 23.10.2013 в сумі 10000 грн., 10375 грн. та 4600 грн. відповідно з заробітної плати та пенсії позичальника ОСОБА_1 , що надходили на її рахунки, відкриті в ПАТ КБ «Приватбанк» для отримання заробітної плати у відповідний період, в т.ч. з коштів, що надходили в якості допомоги по соціальному страхуванню, в разі тимчасової непрацездатності?

02.02.2021 до Харківського апеляційного суду надійшов висновок експерта №16339 від 25.01.2021 за результатами проведення судової економічної експертизи за цивільною справою № 643/8109/16-ц, згідно якого проведеним дослідженням в обсязі наданих матеріалів встановлено, що операції про видачу кредитних коштів, які підтверджені квитанціями від 12.10.2013, 16.10.2013, 23.10.2013 не є кредитними договорами та не відповідають вимогам щодо оформлення таких договорів, визначені в п.п. 3.1, 3.2, 3.3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 за №168. Проведеним дослідженням в обсязі наданих документів та в межах компетенції судового експерта економіста, визначити чи була можливість у ПАТ КБ «Приватбанк» протягом 2013-2014 списувати грошові кошти на погашення тіла кредиту та відсотків по кредиту по операціях про видачу кредитних коштів згідно квитанцій від 12.10.2013 на суму 10000 грн., 16.10.2013 на суму 10375 грн. та 23.10.2013 на суму 4600 грн. відповідно з заробітної плати та пенсії ОСОБА_1 не надається можливим. Проведеним дослідженням в обсязі наданих матеріалів встановлено, що у відповідності до даних виписок ПАТ КБ «Приватбанк» по клієнту ОСОБА_1 за картою № НОМЕР_1 за період з 13.05.2011 по 01.09.2014 відсоткова ставка за використанням кредитного ліміту становила 2,5% у місяць або 30% річних. У період з 01.09.2014 по 31.03.2015 становила 2,9% у місяць або 34,8% річних, та по операціях з 01.04.2015 встановлено банком 3,6% у місяць або 43,25% річних. Однак, у ході дослідження визначити як змінювалася процентна ставка банком при нарахуванні заборгованості ОСОБА_1 саме по операціях про видачу кредитних коштів згідно квитанцій 12.10.2013, 16.10.2013 та 23.10.2013 в сумі 10000 грн., 10375 грн. та 4600 грн. та чи відповідає це умовам договору не надається можливим. Проведеним дослідженням в обсязі наданих матеріалів документально підтвердити суму списання грошових коштів, направлених на погашення тіла кредиту та відсотків по кредиту за операціями про видачу кредитних коштів, підтвердженими квитанціями ПАТ КБ «Приватбанк» від 12.10.2013 на суму 10000 грн., 16.10.2013 на суму 10375 грн. та 23.10.2013 на суму 4600 грн. не надається можливим. У ході дослідження встановлено, що згідно з даними виписок, наданих ПАТ КБ «Приватбанк» по карті № НОМЕР_1 клієнта ОСОБА_1 за період з 12.10.2013 по 01.03.2016 банком проведено списання коштів з призначенням платежу «автоматичне погашення простроченої заборгованості» на загальну суму 66428,78 грн. (т. 3, а.с. 163-195).

15.07.2021 ОСОБА_1 подано клопотання про долучення до матеріалів справи в якості доказів оригіналів розрахункових листів за період з січня 2013 року по грудень 2015 року, в яких помісячно зазначена сума авансу та зарплати, які перераховувались на рахунок ОСОБА_1 , що був відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк» та лист Харківської обласної прокуратури від 01.06.2021 за №27-166вих-21, що підтверджує зазначене.

Звернення з клопотанням обґрунтовано метою спростування п. 2 висновків експерта №16339 за результатами проведення судово-економічної експертизи щодо неможливості визначення проведеним дослідженням наявності можливості у ПАТ КБ «ПриватБанк» протягом 2013-2014 років проводити списання грошових коштів на погашення тіла кредиту та відсотків по кредиту по операціях про видачу кредитних коштів згідно квитанцій від 12.10.2013 на суму 10000 грн., від 16.10.2013 на суму 10375 грн. та від 23.10.2013 на суму 4600 грн. відповідно з заробітної плати та пенсії, що надходили на карткові рахунки позивача, відкриті в ПАТ КБ «ПриватБанк». Вказує, що копії зазначених розрахункових листів наявні в матеріалах справи. Також надходження заробітної плати на рахунок позивача, відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк», не оспорюється відповідачем і підтверджується наданими ним відомостями про рух грошових коштів. Посилаючись на викладене, а також те, що лист отриманий позивачем після проведення судово-економічної експертизи і надані документи можуть бути використані судом апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги, просить надані документи долучити до матеріалів справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовим розглядом встановлено, що 13.05.2011 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №б/н, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 15000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позичальник зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Сторонами не оспорюється, що ОСОБА_1 в ПАТ КБ «ПриватБанк» було відкрито банківські рахунки на отримання заробітної плати НОМЕР_10 та на отримання пенсії НОМЕР_11.

До матеріалів справи долучено ксерокопії квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.10.2013 на суму 10000 грн., 16.10.2013 на суму 10375 грн. та 23.10.2013 на суму 4600 грн. (т. 1, а.с. 136).

Згідно зазначених квитанцій позичальником є ОСОБА_1 , назва сервісу - «Оплата частинами».

Згідно квитанції від 12.10.2013 ОСОБА_1 підтверджено зобов`язання по договору (неможливо визначити у зв`язку з низькою якістю ксерокопії) від 12.10.2013 та доручено банку встановити регулярний платіж з картки № НОМЕР_2 на погашення заборгованості по карті НОМЕР_3 ; комісія - 2567,81 грн.; щомісячний платіж - 1078,58 грн.; перший платіж - 12.10.2013, останній платіж - 12.09.2014.

Згідно квитанції від 16.10.2013 ОСОБА_1 підтверджено зобов`язання по договору №8 від 16.10.2013 та доручено банку встановити регулярний платіж з картки № НОМЕР_2 на погашення заборгованості по карті НОМЕР_4 ; комісія - 2475 грн.; щомісячний платіж - 1039,59 грн.; перший платіж - 16.10.2013, останній платіж - 16.09.2014.

Згідно квитанції від 23.10.2013 ОСОБА_1 підтверджено зобов`язання по договору (неможливо визначити в зв`язку з низькою якістю ксерокопії) від 23.10.2013 та доручено банку встановити регулярний платіж з картки № НОМЕР_2 на погашення заборгованості по карті НОМЕР_5 ; комісія - 1138,50 грн.; щомісячний платіж - 478,22 грн.; перший платіж - 23.10.2013, останній платіж - 23.09.2014.

Відповідно до указаних квитанцій позичальник з умовами та правилами надання банківських послуг на www.privatbank.ua ознайомлена та згодна.

Заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 16.12.2014 у справі №643/13254/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 13.05.2011, яка складається з: 28323,79 грн. - заборгованість за кредитом; 6228,98 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1727,64 грн. - штраф (процентна складова), а всього у розмірі 36780,41 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 367,80 грн. (т. 2, а.с. 7).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04.12.2015 по справі №643/13254/14ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 16.12.2014 залишено без змін (т. 2, а.с. 7-10). Заочне рішення набрало законної сили 12.02.2015.

Судова колегія не погоджується з висновком суду про те, що зазначеним заочним рішенням встановлені обставини, що мають значення для вирішення дійсного спору. Предметом спору у справі №643/13254/14ц була вимога банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 13.05.2011. А у дійсній справі спір виник з приводу неправомірних дій Банку щодо автоматичного списання з карткових рахунків ОСОБА_1 на виконання зобов`язань, що виникли у зв`язку з отриманням нею грошових коштів згідно квитанцій від 12.10.2013, 16.10.2013 та 23.10.2013.

Відповідачем не заперечується, що з зарплатної карти ОСОБА_1 № НОМЕР_1 протягом 2015 року банком проводилось автоматичне списання коштів з метою погашення простроченої заборгованості, посилаючись на те, що таке списання було договірним і здійснено у відповідності з Умовами та Правилами надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з якими була ознайомлена і погодилась ОСОБА_1 .

Відповідачем до матеріалів справи надано копію анкети-заяви від 13.05.2011, згідно якої АТ КБ «ПриватБанк» погодив надання банківських послуг ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 12).

Згідно інформації, викладеної в указаній анкеті, ОСОБА_1 погодилась, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між нею і банком договір про надання банківських послуг; ОСОБА_1 ознайомилась і погодилась з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Також відповідачем до матеріалів справи долучено витяг з умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256 (т. 2, а.с. 14-60) і довідку АТ КБ «ПриватБанк» про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по договору SAMD№3363, ЄДРПОУ , ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 13).

Згідно дослідницької частини висновку експерта №16339 від 25.01.2021 за результатами проведення судової економічної експертизи в наданій на дослідження анкеті-заяві від 13.05.2011 не зазначено, отримання якої саме платіжної картки погоджено банком та клієнтом, не зазначено суми бажаного кредитного ліміту, термін її дії та з якими саме затвердженими умовами і правилами, тарифами ознайомлена позичальник та на які дала згоду; анкета-заява не містить ознак узгодження в письмовій формі умов щодо розміру кредиту, процентів за користування кредитними коштами, розміру пені та штрафів, виду виданої кредитної картки та її номеру. До матеріалів справи не долучено договору SAMD№3363 щодо відкриття карткового рахунку на ім`я ОСОБА_1 , а також інформації про її ознайомлення саме з долученим до матеріалів справи текстом Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256.

В ході проведеного дослідження встановлено, що операції про видачу кредитних коштів, підтверджені квитанціями від 12.10.2013, 16.10.2013, 23.10.2013 не є кредитними договорами та не відповідають вимогам щодо оформлення таких, визначеним п.п. 3.1, 3.2, 3.3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 №168 в частині відсутності: складеного кредитного договору; значення процентної ставки за договором; графіку платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих правил; розрахунку сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту; розрахунку реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; розрахунку абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. При цьому, надані на дослідження квитанції від 12.10.2013, 16.10.2013, 23.10.2013 складено з недотриманням умов п. 2.7.1.3.8 умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256, в частині відсутності у квитанціях даних про реальну річну ставку та загальну вартість кредиту.

В ході проведеного дослідження встановлено, що додані до матеріалів справи завірені копії виписок ПАТ КБ «ПриватБанк» про рух грошових коштів по особовому рахунку ОСОБА_1 за картою № НОМЕР_6 за період з 01.08.2011 по 20.09.2015 (т. 1, а.с.198-232), за карткою «Універсальна» № НОМЕР_6 за період з 01.04.2014 по 31.03.2016 (т. 2, а.с. 239-256), за карткою «Універсальна» № НОМЕР_6 за період з 25.11.2014 по 25.02.2015 (т. 3, а.с. 122-137), - складені з недотриманням вимог п.п. 5.4, 5.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18.06.2003 №254 та не містять обов`язкових реквізитів, а саме: суми вхідного залишку за рахунком; коду банку-кореспондента; номеру рахунка кореспондента (відповідно за дебетом або кредитом); номеру документа; суми операції (відповідно за дебетом або кредитом); суми оборотів за дебетом та кредитом рахунку.

Проведеним дослідженням в обсязі наданих матеріалів встановлено, що за даними виписок банку загальна сума наданих кредитних коштів ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 за період з 13.05.2013 по 01.03.2016 за кредитною картою № НОМЕР_1 становить 226574,07 грн., повернуто (внесено) позичальником 218479,64 грн., в тому числі: готівкою через термінал (інше) - 152050,86 грн.; автоматичне погашення простроченої заборгованості (без визначення карти) - 1741,50 грн.; автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти НОМЕР_7 на карту НОМЕР_2 - 14055,72 грн.; автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти НОМЕР_8 на карту НОМЕР_2 - 343,23 грн.; автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти НОМЕР_9 на карту НОМЕР_2 - 50288,33 грн.

До матеріалів справи не залучено договору про відкриття карткового рахунку за кредитною картою «Універсальна» № НОМЕР_1 , укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , а також договорів на відкриття карткового рахунку «зарплатний проект» та карткового рахунку на виплату пенсії. Однак згідно зданими виписок, наданих ПАТ КБ «ПриватБанк» по карті № НОМЕР_1 ОСОБА_1 проведено автоматичне погашення простроченої заборгованості на загальну суму 66428,78 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Iстотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до частин 1, 2 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані відповідачем Умови і правила надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256, та довідку АТ КБ «ПриватБанк» про умови кредитування розуміла позивач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку від 13.05.2011, а також те, що вказані документи на момент отримання позивачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо договірного списання коштів.

Крім того, роздруківка із сайту відповідача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано відповідачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті відповідача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (13.05.2011) до моменту звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом (04.07.2016), тобто кредитор міг додати до матеріалів справи Витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для нього.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 . Умови та правила банківських послуг, наданий банком Витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позивачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані відповідачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

На підставі викладеного, враховуючи, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються позивачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 13.05.2011 шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умову про договірне списання коштів з інших рахунків позичальника, відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк», на погашення заборгованості, що виникла за кредитним договором.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини 1 статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1 статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частин 1, 3 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 указаного Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11.07.2013 у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).

Частиною 1 статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до частини 3 статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені статтею 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Згідно із пунктом 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» списання договірне - це списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб (пункт 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів»).

Аналогічні норми передбачені пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року №22, який встановлює, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (пункт 6.2 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Статтею 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом.

Таким чином, банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача посилається на те,що згідно пункту 1.1.3.1.6 наданих відповідачем Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256, клієнт доручає банку списувати кошти з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті банку за договором, у разі настання термінів платежів, а також списувати кошти з рахунка у разі настання термінів платежів за іншими договорами клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунка.

Колегією суддів встановлено, що відповідач не довів належними доказами, що саме ті Умови та Правила надання банківських послуг, на які представник відповідача посилається у відзиві і надав до суду, є складовою укладеного з ОСОБА_1 договору.

Отже, відсутні підстави вважати,що сторони обумовили у письмовому вигляді інші права та обов`язки, ніж передбачені анкетою-заявою, які 13.05.2011 були підписані позивачем і не містять умов щодо договірного списання коштів з дебетового карткового рахунку позивача.

У заяві позичальника від 13.05.2011 відсутня умова щодо безспірного списання коштів.

Враховуючи недоведеність відповідачем факту досягнення сторонами кредитного договору згоди щодо договірного списання з зарплатного і пенсійного рахунків ОСОБА_1 коштів на погашення кредитної заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк», яка виникла за іншими картковими рахунками (договорами), відтак дії відповідача щодо автоматичного списання частин сум заробітної плати позивача в загальній сумі 66428,78 грн. та їх зарахування у рахунок самостійно визначених відповідачем спірних зобов`язань за кредитним договором, не відповідають вимогам закону та умовам укладеного сторонами договору.

Виключне право розпорядження заробітною платою, визначення напрямків її витрачання в силу вимог статей 317, 319, 321 ЦК України (зміст права власності, здійснення права власності та непорушність права власності) належить лише позивачу, як власнику цих коштів. Втручання відповідача у таке право може відбуватись на відповідній правовій підставі: договір, закон чи рішення суду.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконання рішення суду здійснюється органом державної виконавчої служби у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», та розпочинається з відкриття виконавчого провадження постановою державного виконавця.

Статтею 68 Закону України «Про виконавче провадження» визначено умови звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Так, стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Статтею 70 цього закону визначений розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника. Так, розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням,- 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків. З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку із смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках. За іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

До матеріалів справи не надано рішення суду або документів виконавчого провадження по клієнту ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 за період користування карткою «Універсальна» № НОМЕР_1 про звернення стягнення на заробітну плату.

Таким чином, у ПАТ КБ «ПриватБанк» були відсутні законні підстави для здійснення автоматичного списання грошових коштів з зарплатного і пенсійного рахунків позивача.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

При наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палата Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження №14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження №12-304гс18).

Згідно з положеннями частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина 5 статті 216 ЦК України).

Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав.

У той же час у випадку підтвердження нікчемності правочину суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №466/2053/17 (провадження №61-44931св18).

Згідно висновку експерта №16339 від 25.01.2021 за результатами проведення судової економічної експертизи операції про видачу кредитних коштів, які підтверджені квитанціями від 12.10.2013, 16.10.2013, 23.10.2013 не є кредитними договорами та не відповідають вимогам щодо оформлення таких договорів, визначеним в п.п. 3.1, 3.2, 3.3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 за №168 в частині відсутності: складеного кредитного договору; значення процентної ставки за договором; графіку платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих правил; розрахунку сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту; розрахунку реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; розрахунку абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. При цьому, надані на дослідження квитанції від 12.10.2013, 16.10.2013, 23.10.2013 складено з недотриманням умов п. 2.7.1.3.8 умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256, в частині відсутності у квитанціях даних про реальну річну ставку та загальну вартість кредиту.

В ході проведеного експертного дослідження встановлено, що згідно з даними виписок, наданих ПАТ КБ «Приватбанк» по карті № НОМЕР_1 клієнта ОСОБА_1 за період з 12.10.2013 по 01.03.2016 банком проведено списання коштів з призначенням платежу «автоматичне погашення простроченої заборгованості» на загальну суму 66428,78 грн.

З огляду на зазначене колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 в частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання неправомірними дій ПАТ КБ «Приватбанк» в частині автоматичного списання з зарплатної та пенсійної карток, належних ОСОБА_1 , грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором обґрунтованим та такими, що підлягають задоволенню, на підставі чого з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню безпідставно списані з її карткового рахунку № НОМЕР_1 кошти за період з 12.10.2013 по 01.03.2016 в сумі 66428,78 грн.

Позовні вимоги про визнання незаконними дій відповідача щодо розголошення відомостей стосовно ОСОБА_1 як суб`єкта персональних даних, а також використання конфіденційної інформації щодо фінансового стану позивача задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

На підтвердження своїх вимог в зазначеній частині позивачем надано лише ксерокопію оголошення про намір ПАТ КБ «ПриватБанк» звернути стягнення на нерухомість (т. 1, а.с. 101). При цьому прізвище позивача та номер квартири вписано від руки.

ОСОБА_1 вказує, що указане оголошення було розміщено на під`їзді житлового будинку, де вона проживає разом з сім`єю. Проте доказів цього матеріали справи не містять. Також відсутні докази, що оголошення було розміщено саме відповідачем з використанням персональних даних позивача, що стали відомі банку в ході виконання споживчого договору, укладеного між сторонами.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що в порушення статей 89, 263-264 ЦПК України суд першої інстанції неправильно застосував норми законодавства, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, що призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення Московського районного суду м. Харкова від 3 грудня 2019 року про відмову в задоволенні позовних вимог - скасуванню з ухваленням нового рішення, про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 3 грудня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій незаконними та відшкодування матеріальної шкоди - задовольнити частково.

Визнати дії Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» щодо автоматичного списання з рахунків, відкритих в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк», на які надходили заробітна плата та пенсійні виплати ОСОБА_1 , незаконними.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані з належного їй карткового рахунку № НОМЕР_1 кошти за період з 12.10.2013 по 01.03.2016 в сумі 66428 (шістдесят шість тисяч чотириста двадцять вісім) грн. 78 коп.

В задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 7 жовтня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук