Провадження № 4-с/712/69/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2021 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді ПИРОЖЕНКО С.А.

при секретарі ГАПОНЕНКО О.С.

з участю адвоката ВЕСЕНЬОВА Є.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ), суб`єкт оскарження: Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) (адреса: м. Черкаси, проспект Хіміків 50) на дії державного виконавця,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця, посилаючись на те, що на виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 59198348 щодо примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси № 712/12377/17 від 03 квітня 2018 року про зобов`язання ОСОБА_3 усунути створені ним перешкоди у користуванні належною ОСОБА_2 земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: за власні кошти відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав шляхом проведення протизсувних заходів та повернути земельну ділянку позивачу в придатному для цільового використання стані. Виконавче провадження відкрито 27 травня 2019 року державним виконавцем Глущенко А.С.

17 липня 2019 року державним виконавцем було перевірено виконання рішення суду та складено Акт від 17 липня 2019 року. В зв`язку з тим, що ОСОБА_3 рішення суду в добровільному порядку не виконав, державним виконавцем було накладено штраф в розмірі 1 700 грн. 06 серпня 2019 року державним виконавцем було повторно перевірено стан виконання рішення суду, про що складено відповідний акт. В зв`язку з тим, що ОСОБА_3 повторно рішення суду в добровільному порядку не виконав, державним виконавцем було накладено штраф в розмірі 1 700 грн., що не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у разі повторного невиконання рішення виконавцем застосовується штраф у подвійному розмірі.

В подальшому державним виконавцем було повідомлено про те, що матеріали відносно ОСОБА_3 буде передано до правоохоронних органів, однак про те, що виконавче провадження буде закінчено не повідомлялося.

Під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 07 червня 2021 року стало відомо, що 23 серпня 2019 року виконавче провадження було закінчено.

Вважає, що державний виконавець не мав права закінчувати виконавче провадження, а тому постанова про закінчення виконавчого провадження є передчасною та протиправною, оскільки рішення суду досі не виконано.

У зв`язку з цим, просить поновити строк на звернення з даною скаргою до суду, визнати дії державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 23 серпня 2019 року протиправними та скасувати вказану постанову, а також стягнути з Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) на її користь понесені нею витрати на професійну правничу допомогу.

ОСОБА_2 та її адвокат Весеньов Є.В. в судовому засіданні вимоги скарги підтримали та просили її задовольнити.

Державний виконавець в судовому засіданні проти вимог скарги заперечувала та просила відмовити у задоволенні скарги.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільно-процесуального законодавства України та Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служи під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. У випадку, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Судом встановлено, що на виконанні у на виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 59198348 щодо примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси № 712/12377/17 від 03 квітня 2018 року про зобов`язання ОСОБА_3 усунути створені ним перешкоди у користуванні належною ОСОБА_2 земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: за власні кошти відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав шляхом проведення протизсувних заходів та повернути земельну ділянку позивачу в придатному для цільового використання стані. Виконавче провадження відкрито 27 травня 2019 року державним виконавцем Глущенко А.С. та надано боржнику строк протягом 10 робочих днів на добровільне виконання рішення суду.

17 липня 2019 року державним виконавцем було перевірено виконання рішення суду та складено Акт від 17 липня 2019 року. В зв`язку з тим, що ОСОБА_3 рішення суду в добровільному порядку не виконав, державним виконавцем було накладено штраф в розмірі 1 700 грн. 06 серпня 2019 року державним виконавцем було повторно перевірено стан виконання рішення суду, про що складено відповідний акт. В зв`язку з тим, що ОСОБА_3 повторно рішення суду в добровільному порядку не виконав, державним виконавцем було накладено штраф в розмірі 1 700 грн.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що боржником рішення суду не виконано.

23 серпня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з виконанням всіх дій згідно ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись до суду з даною скаргою, заявник, як на підставу для її задоволення посилається на неправомірність дій державного виконавця щодо винесення постанови від 23 серпня 2019 року про закінчення виконавчого провадження № 59198348, а також відповідно й на неправомірність вказаної постанови, оскільки державним виконавцем належних виконавчих дій щодо виконання рішення суду не проводилося.

У своєму відзиві на скаргу державний виконавець зазначив, що ним проведено всі необхідні виконавчі дії щодо виконання рішення суду, а також 28 серпня 2019 року винесено подання про притягнення до кримінальної відповідальності за ст.. 382 КК України боржника ОСОБА_3 за умисне невиконання рішення суду.

Судом встановлено, що таке подання, дійсно, надходило до Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області, 05 вересня 2019 року по на цій підставі внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004906. Однак постановою слідчого від 19 липня 2021 року вказане кримінальне провадження закрито, у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Складовою справедливого судового розгляду згідно даної Конвенції та практики Європейського суду з прав людини є своєчасне та повне виконання судових рішень, з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з п.11 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Статтею 63 регламентовано Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

При цьому, судом встановлено, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження стягувачу державним виконавцем не надсилалася. Жодних належних та допустимих доказів про направлення скаржнику чи отримання ним оскаржуваної постанови, до суду державним виконавцем не надано.

Відповідно до ст. 449 ЦПК України, стороною виконавчого провадження скаргу на дії державного виконавця може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Скаржник зазначає, що копію оскаржуваної постанови вона отримала лише під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 07 червня 2021 року. Дані, які б спростовували вказані обставини у суду відсутні, а тому суд вважає за можливе поновити стягувачу строк для подачі скарги.

Крім того, суд вважає, що державний виконавець не в повному обсязі виконав роботу щодо виконання посадових прав та обов`язків, передбачених ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в постанові про закінчення виконавчого провадження зазначено лише про те, що всі дії згідно ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконано. Про вчинення державним виконавцем конкретних виконавчих дій державним виконавцем не зазначено.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

При цьому, державний виконавець не надав суду доказів того, що ним вживалися всі необхідні дії для здійснення примусового виконання рішення суду.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, суд вважає, що постанова державного виконавця від 23 серпня 2019 року про закінчення виконавчого провадження № 59198348 є передчасною та неправомірною, та такою, що порушує права заявника на судовий захист, а тому приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваної постанови.

Роз`яснити, що положеннями ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

Разом з тим, щодо вимог про визнання протиправною бездіяльності державного виконавця суд приходить до наступного.

На думку суду, дійсна мета даної скарги, обґрунтована заявником це скасування постанови про закінчення виконавчого провадження задля подальшого виконання рішення суду, досягнута шляхом задоволення судом в цій частини вимог скарги, а тому визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця, не призведе до більш ефективного захисту прав скаржника.

Таким чином в задоволенні цієї частини вимог скарги суд відмовляє.

Щодо вимог скарги про стягнення з Центрального відділу ДВС у м. Черкаси на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частина 2 статті 15 ЦПК України).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат.

Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 року у цивільній справі справа № 372/1010/16-ц.

Таким чином, не підлягають відшкодуванню понесені скаржником витрати на правову допомогу у сумі 5 000 грн., оскільки ані скаржником, ані її адвокатом, не надано до суду договору на правову допомогу, акту приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат тощо. Тому в цій частині вимоги скарги також не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 258-260, 447, 451 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Поновити ОСОБА_4 процесуальний строк для подання скарги.

Скаргу задоволити частково.

Постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Глущенко А.С. від 23 серпня 2019 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 59198348 - скасувати.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Повний текст ухвали проголошено 12 жовтня 2021 року.