ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6420/19 Номер провадження 22-ц/814/1706/21Головуючий у 1-й інстанції Материнко М.О. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В..

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Салашного Михайла Олексійовича, представника ОСОБА_1 , та приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Ярового Олександра Борисовича на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 19 травня 2021 року (час ухвалення судового рішення з 14:59:20 год. по 18:25:34 год., дата виготовлення повного тексту рішення 31 травня 2021року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними та скасування реєстрації прав на нерухоме майно, третя особа: Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Яровий Олександр Борисович.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, після уточнення вимог остаточно просив:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер 1030, видане 29.08.2019 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Яровим О.Б. ОСОБА_1 на 3/20 частки квартири АДРЕСА_1 ;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 3/20 частки квартири АДРЕСА_1 , за індексним номером № 33002408 від 29.08.2019 року, внесений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Яровим Олександром Борисовичем;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер 300, видане 29.03.2019 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Яровим О.Б. ОСОБА_1 на 9/20 частки квартири АДРЕСА_1 ;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 9/20 частки квартири АДРЕСА_1 , за індексним номером № 30945393 від 29.03.2019 року, внесений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Яровим Олександром Борисовичем.

В обґрунтування заявлених вимог стверджується, що 31.10.2019 позивачу стало відомо, що за ОСОБА_1 зареєстровано право на 3/20 та 9/20 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 :

-3/20 частки - згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер 1030, видане 29.08.2019 р., видавник: приватний нотаріус Яровий О.Б.;

-9/20 частки - згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер 300, виданий 29.03.2019 р., видавник: приватний нотаріус Яровий О.Б.

Позивач не погоджується із вказаним розподілом часток, оскільки є співвласником даної квартири і йому належить 3/5 квартири, а інша частина квартири належала його померлим дядькам ОСОБА_3 (1/5 частина) та ОСОБА_4 (1/5 частина).

Вказував, що з огляду на проведену реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на підставі спірних свідоцтв про право на спадщину, його частка у спільному домоволодінні стала меншою на 0,2, що порушує його права, за захистом яких він звернувся до суду.

Також вказував, що хоча належна йому частка 3/5 і не зареєстрована ним до цього часу, однак це не перешкоджає йому зробити це у будь-який час, так як строки для державної реєстрації права власності не визначені законом, та при оформленні нотаріусом Яровим О.Б. спірних свідоцтв про право на спадщину нотаріус мав направити відповідні запити до БТІ з метою підтвердження факту належності спадкодавцям тієї частини квартири, на яку видавались свідоцтва.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 19 травня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер 1030, видане 29.08.2019р. приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Яровим О.Б. ОСОБА_1 на 3/20 частки квартири АДРЕСА_1 .

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 3/20 частки квартири АДРЕСА_1 , за індексним номером № 33002408 від 29.08.2019р., внесений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Яровим Олександром Борисовичем.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер 300, видане 29.03.2019р. приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Яровим О.Б. ОСОБА_1 на 9/20 частки квартири АДРЕСА_1 .

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 9/20 частки квартири АДРЕСА_1 , за індексним номером № 30945393 від 29.03.2019р., внесений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Яровим Олександром Борисовичем.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 536,80 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Салашний М.О., представник ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказував: на незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин ч.1 ст. 1218 ЦК України; на залишення поза увагою того, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та « виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» й пов`язує з виникненням цих майнових прав різні правові наслідки; на вибіркове застосування судом положень 331 ЦК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема у постанові ВС від 14 серпня 2019 року (справа № 523/3522/16).

Висновок суду про те, що позивач ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 в порядку ст.1268 ЦК України суперечить наявним у справі у справі доказам, зокрема довідкам про місце реєстрації спадкодавців.

В апеляційній скарзі приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Яровий О.Б., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказував на те, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на нормах матеріального права та є наслідком їх неправильного застосування, а саме, наслідком неправильного тлумачення положень ст. ст. 66, 67 Закону України «Про нотаріат» та пунктів 4.14., 4.15. та 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мін`юсту від 22.02.2012 р. № 296/5.

Зазначав, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що спадкові справи після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були вже заведені: 17.07.2018 р. Першою полтавською держнотконторою за № 242/2018, а також 19.10.2015 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Панченковою О.Л. за № 25/2015 і можливість та/або необхідність повторно заводити спадкові справи у відповідних випадках законодавством не передбачена, а тому твердження суду є безпідставними.

У ОСОБА_5 як нотаріуса при оформленні оспорюваних свідоцтв виник лише обов`язок витребувати відповідно до п. 2.13 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України копії спадкових справ, вже заведених після смерті зазначених осіб, що ним і було зроблено (відносно ОСОБА_4 направлено запит від 16.01.2019 р. за вих. № 7/02-14 до Першої полтавської держнотконтори, а відносно ОСОБА_3 - запит від 16.01.2019 р. за вих. № 6/02-14 приватному нотаріусу Полтавського міського нотаріального округу Панченковій О.Л.; копії витребуваних спадкових справ були надані).

Звертається увага, що висновок суду про те, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (3/10 частки), є не тільки його брат ОСОБА_4 та сестра ОСОБА_6 , які спадщину прийняли, а й позивач ОСОБА_2 - на підставі ст.1268 ЦК України за правом представлення після свого батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спростовується наявними у справі доказами, яким суд не дав належної оцінки.

Задовольняючи позов та визнаючи недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом повністю, суд першої інстанції фактично позбавив відповідачку права на спадкування в цілому, що суперечить нормам закону, адже вона має безумовне (не оспорюване в рамках даного процесу) право на спадкування за заповітом і спір фактично полягає лише в розмірі її частки; суд не тільки не вирішив спір між сторонами по суті, а ще більше ускладнив його, створивши умови для нових спорів щодо визначення розміру часток у спадщині, визнання права власності на спадкове нерухоме майно, тощо.

Також стверджується, що вимога про скасування записів про державну реєстрацію права власності на час її розгляду не підлягала задоволенню, а задоволена вимога - не може бути виконана, оскільки суд застосував спосіб захисту, який з одного боку є неефективним та фактично наразі нездійсненним, а з іншого - спосіб, який на час ухвалення судового рішення не був передбачений законом.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 23 грудня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належав на праві приватної спільної сумісної власності одноквартирний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.99).

13 жовтня 1998 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 подарували ОСОБА_8 2/5 частини належного їм одноквартирного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.99 зворот).

28 грудня 1999 року ОСОБА_8 подарував належні йому 2/5 будинку ОСОБА_2 (т.1 а.с.10). Згідно договору дарування у користування обдарованому переходять такі приміщення: кімната 3 площею 13,80 м.кв., тамбур ІІІ площею 7,40 м.кв.

Рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради № 8 від 14 січня 2003 року дозволено ОСОБА_2 , співвласнику квартири АДРЕСА_3 , зареєструвати в КП ПБТІ «Інвентаризатор» самовільно прибудовані до житлового будинку «Б-1» сіни розміром 4,27 х 4,95 м замість знесеного тамбуру ІІІ (т.1 а.с.13).

Рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради № 86 від 25 лютого 2003 року (т.1 а.с.11) оформлено право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 :

ОСОБА_3 1/5 частина,

ОСОБА_4 1/5 частина,

ОСОБА_2 3/5 частини.

Рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради № 87 від 16 березня 2004 року дозволено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , власникам квартири АДРЕСА_3 , зареєструвати у бюро технічної інвентаризації сіни 1-3 площею 13,8 м.кв. та кімнату ІІІ розміром 4,27х4,95 м без розподілу на дві окремі квартири та внести відповідні зміни у правовстановлюючі документи.

28 липня 2015 р., не залишивши заповіту, помер ОСОБА_3 (т.1 а.с.77, 93).

Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалася з належного права на частку у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_4 (т.1 а.с.78-80).

Право власності спадкодавця на частку у спільному майні підтверджено свідоцтвом про право власності на житло, виданим Відділом приватизації житла Полтавської міськради 23.12.1997 р. на підставі розпорядження від 23.12.1997 р. за № 4084 та зареєстрованим КП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» в реєстровій книзі № 142 за № 18807.

Спадщину в рівних частках прийняли його брат ОСОБА_4 як такий, що проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та сестра спадкодавця ОСОБА_6 , яка у встановленому порядку подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (т.1 а.с.76,81).

19.05.2018 року, залишивши заповіт, помер ОСОБА_4 (т.1 а.с.139-140). Згідно заповіту спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 стала ОСОБА_9 , яка отримала право на належну спадкодавцю частку у квартири АДРЕСА_3 .

ОСОБА_9 у встановленому законом порядку подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (т.1 а.с.139), яка складалася із права на частку квартири АДРЕСА_3 , проте за життя не отримала свідоцтво про право на спадщину.

05 вересня 2019 року, залишивши заповіт померла ОСОБА_9 (т.1 а.с.162).

Згідно заповіту усе майно, а також усе, на що має право спадкодавець, заповідано у рівних частках ОСОБА_1 і ОСОБА_10 (т.1 а.с.173).

29 березня 2019 року на підставі поданої заяви (т.1 а.с.59) ОСОБА_1 як спадкоємцю ОСОБА_9 видане свідоцтво про право на спадщину, що складається з 9/20 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.114).

01.01.2019 р., залишивши заповіт померла ОСОБА_6 ( т.1 а.с.92, 97).

Згідно заповіту усі права та обов`язки на усе майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося, і все те…., на що за законом має право спадкоємець, заповідане ОСОБА_1

29 серпня 2019 року на підставі поданої заяви (т.1 а.с.66) ОСОБА_1 як спадкоємцю ОСОБА_11 видане свідоцтво про право на спадщину, що складається з 3/20 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.114).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані свідоцтва про право на спадщину видані з порушенням встановленого порядку, а саме без подання нотаріусу правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно. які видані на ім`я спадкодавця.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням наведених вимог закону.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Наведені висновки викладені у постанові ВС від 14 серпня 2019 року (справа № 523/3522/16-ц), застосування яких до спірних правовідносин суд першої інстанції правомірно визнав нерелевантним, посилаючись на інший предмет спору у зазначеній справі.

У справі, розглянутій Верховним Судом, предметом спору була вимога про визнання права власності на спадкове майно, тобто позивач у судовому порядку просив визнати право на спадкове майно, право власності на яке не було зареєстроване у встановленому порядку його спадкодавцем.

У справі, розглянутій судом першої інстанції, фактичні обставини свідчать про те, що нотаріус, по суті, самостійно визнав право власності спадкодавців ОСОБА_6 і ОСОБА_9 на спадщину, яку вони прийняли, проте не оформили у встановленому порядку, самостійно обрахувавши розміри часток у нерухомому об`єкті, які належали спадкодавцям ( ОСОБА_6 і ОСОБА_9 ).

Поданими у справу належними і допустимими доказами доведено, що ОСОБА_6 і ОСОБА_9 у встановленому порядку набули право на спадщину, проте за життя не отримали свідоцтв про право на спадщину.

Отже, згідно правових висновків, викладених у постанові ВС від 14 серпня 2019 року (справа № 523/3522/16-ц), слід виходити з того, що ОСОБА_6 і ОСОБА_9 як спадкоємці з часу відкриття спадщини набули права володіння та користування спадковим майном, право розпорядження нерухомим майном у них могло виникнути з моменту державної реєстрації цього нерухомого майна.

Тобто, ОСОБА_6 і ОСОБА_9 за життя мали обмежене право власності на успадковані частки у нерухомому майні, оскільки вони не отримали свідоцтво про право на спадщину.

За таких обставин ОСОБА_1 як спадкоємець після смерті ОСОБА_6 і ОСОБА_9 має можливість захистити порушене право в порядку глави 29 ЦК України, зокрема шляхом звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Такий висновок узгоджується із положеннями пунктів 4.14, 4.15, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту України №296/5 від 22 лютого 2012 року, у їх системному зв`язку із приписами ст.1218, ст.1231, ст.1268, ст.1296, ст.1297 і ст.1299 ЦК України.

Ні ЗУ «Про нотаріат», ні Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не містять положень про те, що нотаріус наділений повноваженнями самостійно визнавати спадкодавця таким, що набув право власності на успадковане ним нерухоме майно за відсутності у останнього свідоцтва про право на спадщину, виданого у встановленому порядку.

Перевіряючи доводи позовної заяви, а також апеляційних скарг про прийняття позивачем спадщини в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України після смерті ОСОБА_3 (т.2 а.с.71) апеляційний суд виходить з такого.

У постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року (справа № 569/15147/17) та від 18 листопада 2020 року (справа № 523/19010/15-ц) викладений правовий висновок, згідно якого частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Згідно відмітки про реєстрацію місця проживання у паспорті ОСОБА_2 (т.1 а.с.7 зворот) зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_5 , така ж адреса зареєстрованого місця проживання зазначена у довідці ЖЕО №2 від 11 жовтня 2019 року (т.1 а.с.18).

У довідці ЖЕО №2 від 11 жовтня 2019 року про зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зазначена адреса: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.17).

Отже, згідно наданих документів у позивача та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зареєстровані місця проживання є різними.

Але зазначені довідки апеляційний суд визнає сумнівними, так як вони суперечать змісту рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради № 87 від 16 березня 2004 року.

За відсутності належних і допустимих доказів про те, що спірна квартира була фактично поділена в натурі 2/5 у ОСОБА_2 і 3/5 у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також про те, що ОСОБА_2 фактично мешкав в іншому місці (помешканні), слід виходити з того, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 позивач проживав разом із спадкодавцем.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Проаналізувавши питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, наведені апеляційних скаргах не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В апеляційних скаргах відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги адвоката Салашного Михайла Олексійовича, представника ОСОБА_1 , та приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Ярового Олександра Борисовича залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 19 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов