КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Коцюрби О.П., Білич І.М.,

за участю секретаря судового засідання Рудик О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ліпатова Івана Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2014 року у складі судді Лук`яненко Л.М.,

у справі за позовом прокурора Святошинського району м. Києва, правонаступником прокуратури є Святошинська окружна прокуратура міста Києва до Київської міської Ради, ОСОБА_1 , треті особи: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), садівниче товариство «Зв`язківець» про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, відновлення становища, зобов`язання повернути земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2013 року прокурор Святошинського району м. Києва звернувся у суд із позовом до Київської міської Ради, ОСОБА_1 , треті особи: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), садівниче товариство «Зв`язківець» про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, відновлення становища, зобов`язання повернути земельну ділянку.

Позов обґрунтовано тим, що вказана земельна ділянка відведена ОСОБА_1 з порушенням вимог частини 9 ст.118 ЗК України, зокрема, щодо погодження проекту відведення земельної ділянки із природоохоронними органами, а саме: з Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в областях, містах Києві та Севастополі, натомість, проект землеустрою 29.05.2009 року погоджено Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради, який не відноситься до органів Мінприроди.

Вказана земельна ділянка відведена відповідачу з порушенням частини 2 ст.52 ЗК України, яка на землях рекреаційного призначення забороняє діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан земель.

У відповідності до форми 6-зем, затвердженої наказом Держкомстату України №377 від 05.11.1998р., земельну ділянку виділену у власність ОСОБА_1 вилучено із ненаданих у власність чи користування міських земель та за вказаною формою її віднесено до земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в тому числі зелених насаджень загального користування. Тобто, відповідно до ст.51 ЗК України, на час прийняття Київрадою оспорюваного рішення спірна земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення, але вказаним рішенням ця земельна ділянка була віднесена до земель житлової і громадської забудови.

Разом з тим, питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувалось, що відповідно до правил п. «а» ст.21 ЗК України є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, оскільки є порушенням ст.20 ЗК України.

У відповідності до вимог ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», проект відведення земельної ділянки ОСОБА_1 підлягав обов`язковій державній землевпорядній експертизі, проведення якої згідно пункту 4.1.1. Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему України №391 від 03.12.2004р. віднесено до відання Державного комітету України по земельних ресурсах та його територіальних органів, що в спірному випадку проведено не було.

Тобто, проект землеустрою не отримав позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації, що є порушенням ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації».

У зв`язку з чим позивач вважає, що оскаржуваним рішенням Київради порушено право власності територіальної громади м. Києва на землю та з цих підстав просив задовольнити його позов.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2014 року визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради № 873/1929 від 09.07.2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 ».

Визнано недійсним державний акт серії ЯЖ №912808 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0274, площею 0,1 га на АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім`я ОСОБА_1 . Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17.06.2010 року та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №05-7- 03759, на підставі рішення Київської міської Ради №873/1929 від 09.07.2009 року.

Зобов`язано ОСОБА_1 , повернути на користь Київської міської Ради (земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0274, вартістю 358 040 грн 75 коп., що розташована на АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Ліпатов І.А. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2021 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, а також скасувати заходи забезпечення позову, а саме: арешту, накладеного ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 липня 2013 року на земельну ділянку та заборони ОСОБА_1 вчиняти правочини щодо земельної ділянки.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на практику Верховного Суду, якою підтверджена законність рішення Київської міської ради від 09.07.2009 року, саме у зв`язку із наявністю погодження Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу КМР (КМДА), помилковість посилання на відомості за формою 6-зем та помилковість висновку прокуратури про відношення земельної ділянки до категорії земель рекреаційного призначення та безпідставність посилання на лист Держсільгоспінспекцї.

Зазначено, що безпідставними є посилання суду та позивача на дані статистичної звітності (за формою 6-зем) як на доказ віднесення земельної ділянки за цільовим призначенням до земель рекреаційного призначення, оскільки не надано доказів, що підтверджують віднесення земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, в тому числі на момент прийняття оскаржуваного рішення КМР. Єдиний документ на який посилається позивач є наявний у справі лист Держсільгоспінспекції в м. Києві. Проте, Держсільгоспінспекція не є органом, що був уповноважений на ведення державного земельного кадастру та подання статистичної звітності за формою 6-зем. Крім того, на момент прийняття оскаржуваного рішення такого органу як Держсільгоспінспеція в м. Києві не існувало (Держсільгоспінспецію України було засновано у 2011 році відповідно до Указу Президента України №454/2011 від 13.04.2011). У самому листі Держсільгоспінспекції немає жодного слова про віднесення зазначеної земельної ділянки до певної категорії.

Крім того, зазначено, що в матеріалах справи наявні позитивні висновки уповноважених органів щодо погодження проекту землеустрою та правомірності передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 , якими спростовуються будь-які доводи позивача щодо віднесення спірної ділянки до категорії земель рекреаційного призначення та недотримання процедури відведення земельної ділянки відповідачу.

У відзиві на апеляційну скаргу керівник Святошинської окружної прокуратури міста Києва просив рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції проведено заміну сторони спору - прокуратуру Святошинського району м. Києва (Київська місцева прокуратура №8) на правонаступника: Святошинську окружну прокуратуру міста Києва.

Колегія суддів, заслухавши представника відповідача, який просив апеляційну скаргу задовольнити, прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Скасовуючи рішення органу державної влади та визнаючи недійсним державний акт про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, районний суд виходив зі змісту долученого до справи листа Державної інспекції сільського господарства в м. Києві про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, а тому вважав, що оскаржуване рішення Київської міської Ради від 09 липня 2009 року № 873/1929, а також в подальшому розроблення проекту землеустрою, прийнято з порушенням ст.ст. 116, 118 ЗК України, без погодження з відповідними органами (а.с. 16-18).

Між тим, з такими висновками районного суду погодитися неможливо.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Положеннями частини першої статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою пункту 12 «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель водного фонду, історико-культурного, лісогосподарського, оздоровчого, рекреаційного, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений положенням статті 118 ЗК України.

Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Частина шоста статті 118 ЗК України передбачає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 ЗК України).

Згідно зі статтею 50 Закону України «Про землеустрій», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до статті 123 ЗК України розроблений проект відведення земельної ділянки погоджується з територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, а також з відповідним територіальним органом виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у разі вилучення (викупу), надання, зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення чи водного фонду).

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частини перша, друга статті 20 ЗК України).

Як убачається з матеріалів справи, рішенням III сесії VI скликання КМР від 09 липня 2009 року № 873/1929 «Про передачу громадянину ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 » було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою (а.с.9,10).

Так, виконуючи доручення КМР від 02.10.2008 року № 29/233-К-7826, Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу КМР (КМДА) надало висновок про погодження проекту відведення земельної ділянки в установленому законодавством порядку для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, без права забудови до погодження та затвердження проектної документації у встановленому законодавством порядку. З цього висновку вбачається, що зазначена територія земельної ділянки відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28 березня 2002 року № 370/1804, за функціональним призначенням належить до садибної забудови (а.с.167).

Про належність спірної земельної ділянки до садибної забудови йдеться у висновку Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу КМР (КМДА) від 29 травня 2009 року № 071/04-4-22/2858 про погодження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки (а.с.168,169), яке у 2009 року (час погодження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки) мало відповідні повноваження на підставі рішення КМР від 15 липня 2004 року № 457/1867 «Про врегулювання процедури передачі в користування земельних ділянок в місті Києві» та Положення про Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу КМР (КМДА), затвердженого рішенням КМР від 26 грудня 2002 року № 221/381.

Київська міська санепідемстанція висновком № 3454 від 05.06.09 підтвердила, що земельна ділянка АДРЕСА_1 придатна для будівництва та обслуговування, у зв`язку з чим погоджено проект землеустрою (а.с.170).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вищевказаною адресою було погоджено висновком Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) від 05 червня 2009 року № 05-4629 (а.с.165,166).

Державна служба з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України висновком від 04.06.20093 №22-1612/9 погодила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки АДРЕСА_1 для будівництва, обслуговування та експлуатації індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказана земельна ділянка не входить до історичних ареалів міста, перебуває за межами архітектурних і археологічних заповідників, архітектурних та археологічних охоронних зон і зон регулювання забудови. Пам`ятки культурної спадщини на ділянці відсутні заперечувала проти виділення спірної земельної ділянки ОСОБА_1 (а.с.57).

Встановлено, що на підставі рішення КМР від 09 липня 2009 року № 873/1929, ОСОБА_1 одержав державний акт серії ЯЖ 912808 на земельну ділянку, кадастровий номер 8 000000000:75:670:0274 виданий Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) 17 червня 2010 року та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03767, з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.137).

Відповідно до матеріалів, спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_1 із земель міста в порядку безоплатної приватизації.

Отже, ухвалюючи рішення про визнання незаконним і скасування рішення КМР від 09 липня 2009 року № 873/1929 «Про передачу громадянину ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 » та про визнання недійсним державного акта на право власності на спірну земельну ділянку, суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про те, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель рекреаційного призначення.

Не відповідає змісту правових норм й висновок районного суду про порушення КМР норм статей 118, 123 ЗК України при вирішенні питання про надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2018року у справі № 759/10970/13-ц та від 28 жовтня 2020року у справі № 759/8821/15-ц.

До справи не долучено належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка на момент прийняття оскаржуваного рішення Київської міської ради відносилася за цільовим призначення до земель рекреаційного призначення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення районного суду, як постановлене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заявлених по справі позовних вимог.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 липня 2013 року за заявою прокурора Святошинського району м. Києва було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0274, площею 0,1 га, розташовану на АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та заборони позивачу та будь-яким іншим особам вчиняти дії із цією земельною ділянкою, у тому числі укладати договори та вчиняти інші правочини стосовно зазначеної земельної ділянки (а.с. 19).

Згідно із положеннями статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (частини дев`ята, десята статті 158 ЦПК України).

Відповідно до керівних роз`яснень, які містяться у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Відповідно до статті 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав до задоволення поданої по справі заяви адвоката Ліпатова І.А. в інтересах ОСОБА_1 й скасування заходів забезпечення позову, вжитих відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 24 липня 2013 року.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Ліпатова Івана Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2014 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким у позові прокурора Святошинського району м. Києва, правонаступником прокуратури є Святошинська окружна прокуратура міста Києва, відмовити.

Заяву адвоката Ліпатова Івана Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 24 липня 2013 року за заявою прокурора Святошинського району м. Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: