РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/11680/18

Номер провадження 2/495/1322/2021

30 вересня 2021 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого - судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі - Бучка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя та його поділ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя та його поділ.

Короткий зміст та обґрунтування уточнених позовних вимог

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивачка ОСОБА_1 посилається на те, що між нею та первісним відповідачем ОСОБА_3 28 жовтня 2003 року було укладено шлюб, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Білгород- Дністровського міського управління юстиції, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 28.10.2003. Відповідно до договору дарування від 01.08.2003 ОСОБА_3 став власником житлового будинку АДРЕСА_1 . На момент придбання вказаного будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом вже тривалий час, а саме більше ніж два роки, вели спільне господарство та насправді купили даний будинок на кошти, що були отримані від продажу будинку, що раніше належав покійним батькам ОСОБА_1 та квартири, що належала дочці ОСОБА_1 . ОСОБА_4 . У квартирі, що належала дочці позивача сторони проживали разом протягом тривалого часу ще до вступу у шлюб поки не знайшли будинок по АДРЕСА_1 , який і придбали на виручені кошти від продажу квартири та будинку батьків позивача. Під час проживання у будинку за час знаходження у шлюбі було практично перебудовано будинок, а саме знято покрівлю, піднято стіни на 0,5 м, здійснено переобладнання всередині будинку, проведено водопостачання та водовідведення, облаштовано централізоване опалення будинку. Крім того, на території двору збудовано гараж, замощено подвір`я тротуарною плиткою та замінено ворота. Тобто, за час спільного проживання із первісним відповідачем майно, яке йому належало значно збільшилось у вартості, а отже стало спільним сумісним майном подружжя. Також за час сумісного проживання було придбано електробойлер «Atlantic» вартістю 2000,00 (дві тисячі гривень), пральну машину «SAMSUNG», вартістю 1770,00 (одна тисяча сімсот сімдесят) грн., телевізор «JVC», вартістю 1080,00 (одна тисяча вісімдесят) грн. та пилосос «LG», вартістю 300 (триста) грн.

У зв`язку з тим, що за документами будинок де жили сторони оформлений на первісного відповідача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та правонаступником якого є його син - ОСОБА_2 , позивачка змушена звертатися до суду із відповідним позовом для захисту своїх законних прав та інтересів.

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.01.2019 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.04.2019 року було призначено судову будівельно-технічну експертизу по даній справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.05.2019 року було відновлено провадження по даній справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.06.2019 року було витребувано з КП «Білгород-Дністровське БТІ» належним чином матеріали інвентаризаційної справи на спірний будинок.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.10.2019 року було відновлено провадження по даній справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.11.2019 року було закрито підготовче провадження по даній справі, справу призначено до судового розгляду по суті.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.01.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до первісного відповідача про визнання майна спільним майном подружжя та його поділ.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.09.2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд зазначеного вище заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.01.2020 року було повернуто заявнику.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.09.2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд зазначеного вище заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.01.2020 року було залишено без руху.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.10.2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд зазначеного вище заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.01.2020 року було повернуто заявнику.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.11.2020 року заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.01.2020 рокубуло скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.05.2021 року було витребувано з КП «Білгород-Дністровське БТІ» належним чином матеріали інвентаризаційної справи на спірний будинок.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.06.2021 року було закрито підготовче провадження по даній справі, справу призначено до судового розгляду по суті.

Короткий виклад позицій сторін по справі

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, проте адвокат Гербей А.А., який діє в її інтересах надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, проте адвокат Сорокалет С.І., який діє в його інтересах, надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності, просить відмовити у задоволенні уточнених позовних вимог у повному обсязі з підстав, зазначених в заяві про перегляд заочного рішення та з врахуванням правових висновків Верховного Суду України, викладених в постановах по справах №522/7963/16-ц від 24.07.2020 року та №426/6877/15-ц від 09.07.2020 року.

Зокрема, сторона відповідача ОСОБА_2 зауважує, що відповідачкою ОСОБА_1 не додано до суду належним та допустимих доказів на підтвердження своїх уточнених позовних вимог, окрім того, спірний будинок належав первісному відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 01.08.2003 року. Також сторона відповідача не погоджується з Висновком судової будівельно-технічної експертизи №09/05 від 25.10.2019 року, відповідно до якої ринкова вартість спірного житлового будинку збільшилась на 537268,00 грн.. Окрім того, відповідач ОСОБА_2 зауважує, що його батько ОСОБА_3 отримував пристойну пенсію майже у 12000,00 грн., був полковником збройних сил, тобто мав дохід, що дозволяв йому здійснювати ремонтні роботи у спірному будинку.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, доводи сторін, показання свідків, результати проведеної судової будівельно-технічної експертизи, суд вважає, що уточнені позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 обґрунтовані і підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтями 43, 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 28 жовтня 2003 року було укладено шлюб, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 28.10.2003, актовий запис №373.

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1642111 від 03.10.2003 року, який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , на підставі договору дарування від 01.08.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Чухрай Т.Ю., копія якого міститься в матеріалах справи.

Відповідно до Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданного 25.07.2020 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної рестрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №642, первісний відповідач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається з Заповіту від 23.10.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області, зарестрованого в реєстрі за №3148, померлий ОСОБА_3 заповів належний йому будинок АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно Довідки №1843/02-14 від 08.10.2020 року, виданною Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області, станом на 08.10.2020 року єдиним спадкомцем за законом після смерті померлого ОСОБА_3 є його син - ОСОБА_2 .

В матеріалах справи наявне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.02.2008 року по справі №2-2102/08, згідно якого за позивачкою ОСОБА_1 було визнано право власності на земельну ділянку № НОМЕР_3 площею 0,06 га, яка розташована в с. Прибрежне в кооперативі «Шабо», Білгород-Дністровського району, Одеської області, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 (матері позивачки), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Також в матеріалах справи наявне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.12.2008 року по справі №2-7436/08, згідно якого було визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 24.09.2008 року в простій письмовій формі, згідно якого ОСОБА_7 купила у представника ОСОБА_1 , яка діялавід імені ОСОБА_9 (батька позивачки) житловий будинок АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», літної кухні літ. «Б», гаражу літ. «В», вбиральні літ. «Г», споруд №1-4.

Суд приймає до уваги покази свідків, які в судовому засіданні по суті розгляду справи заявили наступне. ОСОБА_10 заявила, що знає сторін по справі більше 20 років, оспорюваний будинок було придбано сторонами поки вони не перебували у шлюбі, але жили разом. Потім сторони зареєстрували шлюб, будинок було повністю перебудовано, ремонтні роботи з переобладнання будинку були проведені під час перебування сторін у шлюбі. Свідок ОСОБА_11 заявила, що вже давно знає сторін по справі, спочатку вони жили в квартирі позивача, потім вони придбали оспорюваний будинок, який повністю переоблаштували, допомагали у цьому батьки позивача. Первісний відповідач зловживав алкогольними напоями, піднімав руку на позивачку. Під час проведення ремонтних робіт, позивачка працювала на двох роботах (в с. Шабо та в с. Сергіївка), натомість відповідач був на пенсії. Оскільки будинок був не придатний для проживання, усі зароблені кошти позивачка вкладувала в будинок. Свідок ОСОБА_12 заявила, що первісний відповідач по справі є братом її чоловіка. Він завжди був агресивним, 20 років тому сторони придбали будинок, який був не придатний для життя, всі зароблені кошти позивачка вкладувала в ремонт будинку, натомість первісний відповідач ОСОБА_3 всю свою пенсію програвав в гральних автоматах. Батьки позивачки допомагали переоблаштовувати будинок.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №09/05 від 25.10.2019 року ринкова вартість житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з 2003 року по теперішній час збільшилась на 537 268,00 грн.

Збільшення ринкової вартості житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з 2003 року по теперішній час сталося за рахунок ремонтно-будівельних робіт по здійсненню невід`ємних поліпшень, які призвели до поліпшення об`ємно-планувальних показників та поліпшення фізичного (технічного) стану житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: - заміна дерев`яних конструкцій даху та покрівлі з азбестоцементних листів; -заміна дерев`яного перекриття; - підняття зовнішніх стін на 0,5 м; - зовнішнє оздоблення фасаду; - влаштування нової електропроводки та установка електроприладів; - підведення мереж водопостачання і каналізації та установка сан-технічних приборів: ванної, унітазу, умивальника, мийки, бойлера, кондиціонера; - заміна опалювальних приборів (демонтаж чавунних і установка алюмінієвих батарей); - замощення подвір`я тротуарною плиткою; - заміна вхідних воріт та металевих воріт в гаражі; - ремонтно-будівельні роботи по внутрішньому переплануванню та переобладнанню приміщень з влаштуванням коридору, двох житлових кімнат, санвузолу та кухні; - ремонтно-будівельні роботи по внутрішньому оздобленню приміщень (стіни обштукатурені, прошпакльовані, обклеєні шпалерами, в санвузлі - облицьовані керамічною плиткою; стеля підшита гипсокартонними листами по металевому каркасу, прошпакльована та забарвлена водоемульсійною фарбою, підшита пенополістіроловими плитками, по периметру встановлений полістироловий багет; підлога - влаштування цементної стяжки, покриття лінолеумом, ламінатом, в коридорі і санвузлі - покриття керамічною плиткою, по периметру встановлений пластиковий плинтус; замінені дверні дерев`яні та віконні дерев`яні блоки).

Факт придбання первісним відповідачем та позивачкою за час перебування у шлюбі побутової техніки підтверджується відповідними товарними чеками, копії яких є в матеріалах справи, а саме: електробойлеру «Atlantic» (квитанція від 15.12.2011 року), пральної машини «LG» (квитанція від 28.01.2005 року), телевізору «JVC» (квитанція від 28.01.2005 року), пилососу «LG» (квитанція від 28.01.2005 року).

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію висловив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Тобто, якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України, зацікавлена особа (співвласник, право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Позивачкою ОСОБА_1 зазначається, що з первісним позивачем ОСОБА_3 на момент оформлення права власності за ОСОБА_3 на спірний будинок, вони перебували з первісним позивачем у фактичних шлюбних відносинах напод два роки.

В Постанові від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16 (провадження №61-5296св19) Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі №643/6799/17 від 30.10.2019, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від № 5-рп/99 від 03.06.1999 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із ч. 1ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Однак, суд звертає увагу, що як на підставу для задоволення своїх уточнених позовних вимог позивачка ОСОБА_1 посилається не на загальні підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя щодо спірного будинку, а саме на спеціальні норми права, передбачені ст. 62 СК України, отже, посилання сторони відповідача ОСОБА_2 , що спірний будинок є особистою приватною власністю первісного відповідача ОСОБА_3 не заслуговують на увагу.

Із змісту положень глав 7 та 8 СК України, вбачається, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Згідно із ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Як регламентує ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як передбачає ст. 62 ч. 1 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та розподілу спільного майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя можуть вважатися: квартири, житлові та садові будинки, земельні ділянки та інше.

Як роз`яснено в п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).

Так, Велика Палата Верховного Суду у правовому висновку, викладеному у своїй постанові від 22.09.2020 у справі №214/6174/15-ц зауважує, що істотність збільшення вартості майна має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

При цьому сам факт проживання осіб однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу у період, коли особисте майно одного з них чи його вартість істотно збільшилися, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя.

Отже, істотне збільшення вартості будинку для визнання його за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за змістом положень ч. 1 ст. 62 СК України має відбутися саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя (в даному випадку позивачки ОСОБА_1 ).

Крім того, суд зазначає, що як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Тобто, істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року при розгляді справи №214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Щодо заперечень сторони відповідача ОСОБА_2 та незгоди з Висновком судової будівельно-технічної експертизи по даній цивільній справі №09/05 від 25.10.2019 року, суд зазначає, що даний висновок був проведений згідно ухвали суду з попередженням судового експерта про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України. Натомість клопотання про проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи стороною відповідача ОСОБА_2 заявлено не було, тому суд бере до уваги зазначений вище висновок судового експерта як належний та допустимий доказ.

Посилання сторони відповідача на необхідність застосування правових висновків, викладених у Постанові Верховного Суду України у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду по справі №426/6877/15-ц від 09.07.2020 року не є доречним зважаючи на обставини даної справи, адже на відміну від справи, яка на даний час розглядається судом, у справі №426/6877/15-ц висновок експерта не містив відомостей, які саме будівельно-ремонтні роботи спірного домоволодіння віднесено до капітальних, а які до поточних, оскільки у висновку експерт надав тільки примірний загальний перелік робіт з поточного ремонту будівель і споруд та робіт з капітального ремонту будівель та технічні вимоги щодо проведення таких робіт.

Щодо посилання відповідача ОСОБА_2 на Постанову Верховного Суду України №522/7963/16-ц суд зазначає, що правовідносини, які були предметом розгляду даної справи та справи, що в даний час розглядається судом є різними, адже у справі №522/7963/16-ц переобладнання в спірній квартирі є самочинним, а також судом касаційної інстанції було враховано, що якісні характеристики квартири після ремонтних робіт не були змінені, а відновлювальний ремонт балкону через його аварійний стан на початок ремонту, не можна вважати поліпшенням якісних характеристик квартири, так як фактично квартиру було лише приведено в належний конструктивний стан. Натомість в справі за уточненим позовом позивачки ОСОБА_1 висновком експерта достеменно встановлено збільшення вартості спірного житлового будинку на 537268,00 грн., у порівнянні з вартістю спірного житлового будинку без невід`ємних поліпшень (без вартості земельної ділянки), отримана порівняльним підходом станом на 25.10.2019 року, яка склала - 265788,00 грн.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У параграфі 22 рішення у справі «Кечко проти України» («Kechko v. Ukraine», заява №63134/00), Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Першого Протоколу, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Першого Протоколу (див. рішення у справі «Броніовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland», заява №31443/96, п. 98).

Водночас Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Меллахер та інші проти Австрії» («Mellacher and Others v. Austria», заяви №10522/83; 11011/84; 11070/84), «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» («Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland»), заява №12742/87), визначив, що під поняттям «майно» мають розумітись і «правомірні очікування», «законні сподівання» особи.

Згідно з рішенням Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат

Враховуючи вищезазначене, надавши правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам, взявши до уваги правове обґрунтування доводів та заперечень сторін, оскільки судом достеменно встановлено факт збільшення ринкової вартості будинку за рахунок коштів позивачки, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи та показами свідків, позовні вимоги позивача є обґрунтованими, такими, що ґрунтуються на дійсних обставинах справи, а отже підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки уточнені позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у сумі 704, 80 гривень (квитанція від 27.12.2018 року) та витрати на проведення експертизи у сумі 10 000,00 гривень (квитанції від 09.08.2019 року та від 23.08.2019 року).

Керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 62, 69, 70-72 СК України, ст.ст. 12, 13, 81, 133, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 280-289, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя та його поділ - задовольнити.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 - спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 сплачений нею судовий збір у сумі 704, 80 гривень (квитанція від 27.12.2018 року) та витрати на проведення експертизи у сумі 10 000,00 гривень (квитанції від 09.08.2019 року та від 23.08.2019 року).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Суддя