Справа № 226/1835/21
Провадження № 2/226/613/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2021 року м. Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Рибкіна О.А.,

за участю секретаря Долгої В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Мирнограді Донецької області справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувся з позовом до відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що в період з 20.12.2004 року по 03.07.2020 року він перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська». 03.07.2020 року його було звільнено за ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 16.10.2020 року було стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь позивача заборгованість із заробітної плати за період грудень 2019 року - липень 2020 року в сумі 115227,10 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 59307,39 грн., судовий збір в сумі 840,80 грн. Постановою головного державного виконавця Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 02.12.2020 року було відкрито виконавче провадження №63777619 з примусового виконання вищевказаного судового рішення. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 31.05.2021 року було закінчено виконавче провадження у зв`язку із фактичним виконанням рішення в повному обсязі. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року зазначено, що на користь працівника стягується середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Розмір середньоденного заробітку позивача, як вбачається з довідки підприємства №1608 від 05.10.2020, складає 812,43 грн. За вищевказаним рішенням суду стягувався середній заробіток за період прострочення з 04.07.2020 по 16.10.2020. Вважає, що потрібно стягнути середній заробіток з 17.10.2020 по день фактичного проведення розрахунку із позивачем. Оскільки відповідач не проводив добровільного виконання свого обов`язку із вплати заробітної плати та виконання судового рішення, то фактичним розрахунком є дата виконання судового рішення, а саме 31.05.2021 року. За період з 17.10.2020 року по 31.05.2021 року кількість робочих днів становила 154. Тобто за цей період потрібно було б стягнуто середній заробіток в розмір 154 х 812,43 125114,22 грн. Крім того, в результаті несвоєчасної виплати заробітної плати він поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та його сім`ї, принизило його, що є моральною шкодою. Свої моральні страждання він оцінює у 5000 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17.10.2020 по 31.05.2021 року, моральну шкоду у розмірі 5000 грн., понесені ним судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на наступне. Відповідно до ст.117 КЗпП відповідальність роботодавця настає після звернення працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. На сьогоднішній день на всіх вугледобувних підприємствах регіону, склалася складна економічно - фінансова ситуація, яка спричинила простій на підприємстві, починаючи з 19.12.2019 року, про що виданий наказ від 19.12.2019 року № 875. На час простою до роботи залучаються лише працівники, які мають бути задіяні у роботах з підтримки життєдіяльності підприємства, а саме роботоспроможності гірничошахтного устаткування, попередження затоплення гірничих виробок тощо. На момент звільнення позивач знав, в якому важкому фінансовому стані знаходиться підприємство. Ситуація додатково погіршується оголошенням карантину, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу СОВ ІД-19. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦКУ наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Враховуючи фактичні обставини справи, відповідачу вкрай важко виконувати в повному обсязі, вимоги ст.116,117 КЗпП України і вважає ці обставини, як форс - мажорні (не з вини підприємства). При розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, що не з вини підприємства виникла непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія (форс- мажорна обставина, як вимушений простой на підприємстві). Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відповідач просить суд врахувати інтереси відповідача, які полягають у збереженні підприємством свого матеріального та фінансового становища і платоспроможності та зменшити розмір за затримку розрахунку при звільненні до розумної пропорційності, що буде доцільним та справедливим , значно пом`якшить негативні наслідки загального спаду в економіці підприємства. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Це явище, яке перешкоджає підприємству належне виконати свої обов`язки перед працівником, якщо підприємство проявляло належну дбайливість щодо цього, виключає вину підприємства та не перетворює відповідальність відповідача на каральну санкцію. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Середньоденний заробіток позивача складає 812,43 грн. Загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Виходячи з цих принципів, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 31.10.2018 по цивільній справі № 756/10824/15-ц (провадження № 61- 7694зпв18), в постанові від 26.06.2019 по цивільній справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в постанові від 09.09.2020 по цивільній справі № 212/5797/15-ц (провадження № 61-2578св19), в суду наявне право зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП. Верховний Суд вказав, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідач просить суд, про доцільність зменшення стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, що позовні вимоги за затримку розрахунку при звільненні, не відображають дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Позивач у день звільнення не працював, знаходився у простої. Відповідач отримав позовну заяву поштою через приймальню шахти 07.07. 2021 року № 1642. Враховуючи зміст вимог позивача, який просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17.10.2020 року по 31.05.2021 року в розмірі 90000,00 грн, в той час, як право цієї вимоги у позивача виникло лише з 08.07.2021 року наступного дня після отримання позовної заяви відповідачем, тому вказані вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки є необґрунтованими в частині періоду стягнення середнього заробітку. Заборгованість перед позивачем за судовим наказом Красноармійського міськрайнного суду Донецької області від 16.10.2020 року по справі № 226/2240/20 була погашена, що підтверджує сам позивач в позовній заяві. ВП № 63777619 закінчено 31.05.2021 року, кошти зараховані на картку позивача 25.05.2021 року, а не 31.05.2021 року, як зазначає сам позивач в позові, що фактичним розрахунком є дата виконання судового рішення, заводячи в оману суд. Але датою виконання рішення суду є день фактичного розрахунку по зарахуванню грошей на банківську картку. Оскільки позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.10.2020 року по 31.05. 2021 року, а суд відповідно до ст.13 ЦПК України розглядає справи в межах позовних вимог, в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. За рішенням Димитровського міського суду від 16.10.2020 року по справі № 226/2240/20 позивач отримав не тільки заборгованість по заробітній платі з грудня 2019 року по липень 2020 року в сумі 115227,10 грн., а і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 59307,39 грн., що завдало позивачу лише позитивний вплив на душевний і фізичний стан, а його позовні вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. є власним суб`єктивним оціночним судженням щодо можливого, приблизного та орієнтовного розміру моральної шкоди. Значна сума 59307,39 грн., як компенсація, яка була виплачена відповідачем, значно матеріально та позитивно підтримала позивача. Позивачем зазначено той факт, що незаконними діями відповідача у результаті не виплаченої заробітної плати та інших належних йому сум було спричинено моральну шкоду, що його життя зазнало суттєвих змін. Згідно норм п.2) ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. У відповідності до норм 4.1 ст.1167, ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю «відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї етапі. Таким чином, однією з підстав настання відповідальності за причинену моральну шкоду є - наявність протиправних дій з боку відповідача, та його вини. Позивач не надав доказів у чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до виникненню у позивача моральних страждань. На думку відповідача відсутні докази їх протиправних дій, що спричинили позивачеві моральної шкоди та могли б бути підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. Крім того, відповідач позовні вимоги в частині відшкодування витрат у розмірі 6000,00 грн. за надання позивачу правової допомоги не визнає у повному обсязі, вважає їх такими, що не відповідають діючому законодавству України та порушують, його права та законні інтереси з наступних підстав: позовні вимоги про стягнення затрат на оплату правової допомоги у розмірі 6000,00 грн не підлягають задоволенню, оскільки позивач не надав детальної інформації щодо вартості підготовки зауважень та інших документів, ані платіжних доручень. Для включення витрат у суму вартості адвокатських послуг має бути встановлено, що ці витрати були необхідними і фактично понесеними з метою запобігти порушенню або отримання відшкодування за встановлене порушення, а також що сума витрат була розумною. Відповідно до ст.137 ЦПК України склад та розмір витрат, пов`язаних із оплатою правової допомоги, належать до предмета доказування у справі. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В матеріалах справи відсутні дані про кількість годин, які затратив для надання правової допомоги адвокат по даній справі. Позивач не надав детальної інформації щодо вартості підготовки адвокатом зауважень та інших документів, ані платіжних доручень. Для включення витрат у суму вартості адвокатських послуг має бути встановлено, що ці витрати були необхідними і фактично понесеними з метою запобігти порушенню або отримання відшкодування за встановлене порушення, а також що сума витрат була розумною. Вважає посилання позивача на відшкодування витрат у розмірі 6000,00 грн. за надання йому правової допомоги безпідставними, оскільки відповідно до ст. 137 ЦПК України: витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, тому відсутні жодні правові підстави для задоволення цих вимог. Просив суд при винесенні рішення прийняти до уваги, що відповідач не визнає позовні вимоги, щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку при звільненні з 17.10.2020р. по день фактичної виплати - 31.05.2021 р., (яка не є такою), оскільки відповідач ще 20.05.2021 року перерахував кошти в розмірі 2000000,00 грн. на відділ примусового виконання рішень Управління ЗПВР у Донецькій області Східного МРУ МЮ (м. Харків), а тому відповідач не мав можливості в цей день провести розрахунок з позивачем, оскільки не є розпорядником коштів, бо виплата заборгованості із заробітної плати можлива винятково в примусовому порядку. Тому 24.05.2021 року відділ примусового виконання рішень Управління ЗПВР у Донецькій області Східного МРУ МЮ (м. Харків) надіслав лист від 24.05.2021 року № 8555/023-01 щодо розподілу грошових коштів, в т.ч. за виконавчим провадженням № 63777619 виданого 19.11.2020 року Димитровським міським судом Донецької області згідно судового наказу № 226/2240/20 на суму 174 534,49 грн., виконавчого збору 17453,45 грн., витрат на проведення виконавчих дій 260,00 грн. Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 16.10.2020 було виконано Відповідачем у повному обсязі. Враховуючи той факт, що з моменту набуття чинності рішенням суду по справі № 226/2240/20 до моменту його фактичного виконання 24.05.2021 року позивач вимог про розрахунок, передбачених нормами ст.116 КЗпП України, не заявляв, прийняте судом рішення не оскаржував. Відповідач вважає, що 20.05.2021 року за платіжним дорученням № 47030601/5-21п виконавець мав здійснити перерахування коштів на р/картку позивача по справі № 226/2240/20, а не 24.05.2021 року. 02.12.2020 року позивач подав до виконавчої служби заяву та виконавчий лист для примусового виконання рішення суду, тобто він фактично погодився з проведенням з ним відповідачем остаточного розрахунку 24.05.2021 року. Позивач невірно зазначає, що моментом закриття виконавчого листа від 31.05.2021 року є момент фактичного розрахунку з ним по справі 226/2240/20, чим заводить суд в оману. Позивач, в порушення ст.76-81 ЦПК України, не надає доказового підтвердження коли саме на його р/картку ці кошти були перераховані, до матеріалів справи такого документа не долучено, що підтверджує, що позивач зловживає правом та діє недобросовісно, чим продовжує період затримки розрахунку для особистого збагачення. Враховуючи непред`явлення такої вимоги та відсутність підтвердження зарахування коштів на рахунок позивачу, в даному випадку відсутній навіть сам предмет спору. У задоволенні позову просять відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач з 20.12.2004 року по 03.07.2020 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював у якості гірничого майстра підземного з повним робочим днем в шахті, був звільнений за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України (а.с. 11-15).

Згідно довідки відповідача, що не заперечується ним і у відзиві, середньоденна заробітна плата позивача становить 812,43 грн. (оригінал довідки в справі №226/2240/20).

Згідно виконавчого листа, виданого Димитровським міським судом Донецької області 19.11.2020 року, рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 16.10.2020 року з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по заробітній платі за період грудень 2019 року липень 2020 року в сумі 115227,10 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 59307,39 грн. (а.с.18).

Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.121.2020, відкрито виконавче провадження № 63777619 за виконавчим листом №226/2240/20, виданим Димитровським міським судом Донецької області 19.11.2020 року, про стягнення з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за період грудень 2019 року липень 2020 року в сумі 115227,10 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 59307,39 грн. (а.с.19).

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 31.05.2021, виконавче провадження №63777619 за виконавчим листом №226/2240/20, виданим Димитровським міським судом Донецької області 19.11.2020 року, було закінчено у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі (а.с.20).

Згідно довідки про відмітки таб.№9808 ОСОБА_1 , в день звільнення 03.07.2020 року позивач не працював (а.с. 55).

Згідно листа відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 24.05.2021 року на адресу відповідача, розподіл грошових коштів на користь позивача у сумі 174534,49 грн. згідно виконавчого листа №226/2240/20, виданого 19.11.2020 Димитровським міським судом Донецької області (ВП №63777619) відбувся 24.05.2021 року (а.с.56-57).

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч.2 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Суд не приймає доводи відповідача, про те, що фактичний розрахунок за виконавчим документом з позивачем був здійснений 20.05.2021 року, оскільки відповідачем не надано належних доказів про здійснення саме цього дня фактичного розрахунку з позивачем.

Таким чином, оскільки відповідачем рішення Димитровського міського суду Донецької області від 16.10.2020 року виконано в повному обсязі 31.05.2021 року, за вказаним рішенням суду середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні було стягнуто за період з 04.07.2020 року по 16.10.2020 року, тому відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.10.2020 (наступний день після винесення судом рішення) по день фактичного виконання по справі судового рішення, тобто по 31.05.2021, становить 125114,22 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів, виходячи із розрахунку: 812,43 грн. х 154 робочих дня за період з 17.10.2020 по 31.05.2021.

Загальна сума середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.07.2020 року по 31.05.2021 року складає: 125114,22 грн. + 59307,39 грн. (стягнута рішенням суду від 16.10.2020) = 184421,61 грн.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до вищевикладеного, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), приймаючи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум (станом на час звільнення 115227,10 грн.), період затримки виплати цієї заборгованості, дії позивача і відповідача та інші обставини справи, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у загальній сумі 120000 грн. (з урахуванням вже стягнутої за рішенням суду від 16.10.2020 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 04.07.2020 року по 16.10.2020 року в розмірі 59307,39 грн.).

Тому, враховуючи суму відшкодуваннясереднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначену у рішенні суду від 16.10.2020, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 60692,61 грн. із розрахунку: 120000 грн. - 59307,39 грн. = 60692,61 грн.

Відповідно до ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Суд вважає, що внаслідок порушення права позивача на своєчасне отримання заробітної плати, яка в повному обсязі не виплачувалася позивачу протягом тривалого часу у період з грудня 2019 року по липень 2020 року і була погашені тільки після винесення судового рішення та відкриття виконавчого провадження, позивачеві заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, пов`язаних з порушенням його права на оплату праці, матеріальних труднощах у зв`язку з цим, необхідності тривалий час здійснювати пошуки джерела доходу для існування себе та своєї родини, яка перебуває на його утриманні, у зміні звичного перебігу життя, зокрема необхідності відстоювати свої права у судовому порядку.

Але сума, в яку позивач оцінив заподіяну моральну шкоду і яка за його оцінкою становить 5000 гривень, є завищеною і не відповідає отриманим ним моральним стражданням. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним у відшкодування позивачеві заподіяної йому моральної шкоди стягнути з відповідача на користь позивача 2500 гривень.

Суд не приймає доводи відповідача щодо відсутності підстав для задоволенню позову, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

Згідно Актів виконаних робіт (наданих послуг) та розрахункових квитанцій позивачем здійснені витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 11000 грн. (а.с.28-29, 41, 65-66).

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 881,98 грн. (63192,61 грн. х 1816,00 грн. : 130114,22 грн. = 881,98 грн.) та професійної правничої допомоги в сумі 5342,34 грн. (63192,61 грн. х 11000 грн. : 130114,22 грн. = 5342,34 грн.).

На підставі ст.ст.47, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», ст.2371 КЗпП України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76, 81, 137, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», місцезнаходження: 85310, м.Родинське Донецької області, вул. Перемоги, 9, , про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без утримання податків та інших обов`язкових платежів за період з 17.10.2020 по 31.05.2021 у розмірі 60692 (шістдесят тисяч шістсот дев`яносто дві) грн. 61 коп., відшкодування моральної шкоди у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5342 (п`ять тисяч триста сорок дві) грн. 34 коп., судовий збір у розмірі 881 (вісімсот вісімдесят одна) грн. 98 коп.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 06.10.2021 року.

Суддя О.А.Рибкін