Ухвала

Іменем України

01 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 295/2479/21

провадження № 61-15490ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Примак Валентин Михайлович, на рішення Богунського районного суду міста Житомира

від 26 квітня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду

від 17 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака Віктора Ярославовича, треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися

до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака В. Я. (далі - приватний нотаріус Житомирського МНО), треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації державного житлового фонду 05 грудня 2007 року, є власниками 2/5 частин квартири АДРЕСА_1 .

Також позивачі зазначали, що вони є особами похилого віку, мають незадовільний стан здоров`я, у зв`язку з чим змушені часто звертатись за медичною допомогою та потребують допомоги сторонніх осіб.

25 листопада 2020 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діяли як законні представники від імені свого малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладений договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках кожен, безоплатно передали у власність ОСОБА_5 (подарували) 2/5 ідеальних частин квартири АДРЕСА_1 .

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського

МНО Сєтаком В. Я. 25 листопада 2020 року та зареєстрований в реєстрі

за № 10861.

Посилаючись на те, що позивачі не мали наміру укладати договір дарування квартири, оскільки підписали договір під впливом помилки,

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд визнати недійсним договір дарування 2/5 частин квартири

АДРЕСА_1 , укладений між ними та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діяли як законні представники неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 26 квітня

2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року рішення Богунського районного суду міста Житомира від 26 квітня

2021 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що зміст вказаного договору дарування свідчить про те, що позивачі чітко розуміли та усвідомлювали умови цього правочину та його правову природу, їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі саме на укладення договору дарування. Тому підстави для визнання недійсним спірного правочину відсутні.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Примак В. М., просять скасувати судові рішення судів першої

та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення

або передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради 05 грудня 2007 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в рівних частках набули: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , їхні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , а також онука - ОСОБА_7

25 листопада 2020 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2

та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діяли як законні представники від імені свого малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в рівних частках кожен, безоплатно передали у власність ОСОБА_5 (подарували) 2/5 ідеальних частин вказаної квартири.

Відповідно до пунктів 6.1, 6.2 вказаного договору дарувальники свідчать, що усі умови цього договору відповідають інтересам та дійсним намірам сторін та узгоджені ними. Сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними та не обмежені у дієздатності; укладення цього договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим; умови цього договору зрозумілі та відповідають дійсній домовленості сторін; цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому; у тексті цього договору зафіксовані усі істотні умови стосовно дарування частини квартири.

У спірному правочині також вказано, що текст цього договору

до підписання прочитано нотаріусом уголос і схвалено ОСОБА_2 .

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського

МНО Сєтаком В. Я. 25 листопада 2020 року та зареєстрований в реєстрі

за № 10861.

Згідно з довідкою ТОВ «Управляюча компанія «ВЖРЕП-14» від 12 січня

2021 року у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їхні діти - ОСОБА_4 , ОСОБА_6 ,

та онуки - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Також суди встановили, що відповідно до витягу з медичної картки ОСОБА_2 , він з 10 по 20 вересня 2013 року перебував на стаціонарному лікуванні у Центральній міській лікарні № 1 міста Житомира у зв`язку із лікуванням лакунарного інфаркту головного мозку. З 2013 року спостерігається кардіологом, неврологом та у зв`язку із діагностованим захворюванням - зрілою катарактою обох очей, перебуває на лікуванні у офтальмолога.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підставою звернення до суду за захистом своїх порушених прав зазначали те, що спірний договір укладений ними під впливом помилки та у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 ввела їх в оману.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (частина перша статті 230 ЦК України).

Частиною першою та третьою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду

від 28 березня 2018 року у справі від 28 березня 2018 року у справі

№ 645/10160/15-ц (провадження № 61-13652св18), від 03 травня 2018 року

у справі № 465/826/13-ц (провадження № 61-745св17).

За загальним правилом, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду

від 20 вересня 2021 року у справі № 657/1563/16-ц (провадження

№ 61-10081св21).

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі

№ 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зробив висновок про те, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним

з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на

помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я

та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність

у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житлі після укладення договору дарування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що правові підстави для визнання недійсним договору дарування квартири як такого, що вчинений внаслідок обману чи неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, відсутні, оскільки позивачами не доведено належними та допустимими доказами, що обман мав місце і укладення договору відбулося саме внаслідок обману з боку відповідача чи помилки, що є її процесуальним обов`язком.

Суди встановили, що, оскільки ОСОБА_2 має вади зору, на виконання вимог пункту 6 глави 9 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, перед підписанням спірної угоди приватний нотаріус Житомирського МНО Сєтак В. Я. прочитав текст даного договору уголос, про що зроблено відповідну відмітку у тексті договору

та посвідчувальному написі. Отже, незадовільний стан здоров`я ОСОБА_2 не позбавляв його можливості усвідомити правову природу укладеного договору дарування.

За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного суду України від 21 жовтня 2015 року

у справі № 6-202цс15 та від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1364цс15,

а також у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі

№ 645/10160/15-ц (провадження № 61-13652св18), від 03 травня 2018 року

у справі № 465/826/13-ц (провадження № 61-745св17) та від 07 червня

2018 року у справі № 569/16624/15-ц (провадження № 61-2785св18).

В постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс16 Верховний Суд України зазначив, що сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

В постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі

№ 6-1364цс15 вказано, що суди залишили поза увагою доводи позивача щодо відсутності в нього волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідача належної йому квартири, оскільки він є глухонімим, інвалідом ІІІ групи з дитинства, особою похилого віку, переклад змісту спірного договору на мову жестів здійснювала особа, яка за фахом є дефектологом і може здійснювати сурдопереклад лише на рівні побутових слів, іншого житла позивач не має. Укладаючи спірний договір, він помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем, після укладення спірного договору продовжує проживати у квартирі, сплачує за житлово-комунальні послуги й отримує пенсію за вказаним місцем проживання. Отже, залишивши поза увагою доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, а також встановлені під час розгляду справи обставини, що передували укладенню спірного договору дарування, суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статей 203, 229 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі

№ 569/16624/15-ц (провадження № 61-2785св18) вказано, що позивач

є особою похилого віку ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), після укладення договору дарування продовжила проживати у спірній квартирі, яка є її єдиним житлом, маючи в ній зареєстроване місце проживання, а також те, що позивач продовжувала сплачувати комунальні послуги за користування спірною квартою і не вчиняла дій, які б могли свідчити про її небажання користуватись спірною квартирою, а фактична передача квартири не відбулась. Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку, що позивач, укладаючи спірний договір дарування, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором та правильно задовольнив позов на підставі статті 229 ЦК України. При цьому суди правильно врахували, що у позивача було відсутнє вільне волевиявлення на безоплатну передачу нерухомого майна у власність відповідачу.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Отже, посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків, які були викладені у постановах Верховного суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15 та від 03 лютого 2016 року

у справі № 6-1364цс15, а також у постанові Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі № 569/16624/15-ц (провадження № 61-2785св18)

є безпідставними, оскільки у цих постановах Верховним Судом України та Верховним Судом встановлено обставини, відмінні, від тих, які встановлено в оскаржуваних судових рішеннях суду у справі, що переглядається.

Доводи касаційної скарги про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц (провадження № 61-13652св18), від 03 травня 2018 року у справі

№ 465/826/13-ц (провадження № 61-745св17), колегія суддів відхиляє, оскільки вказані постанови була предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

З урахуванням наведеного висновки судів першої та апеляційної інстанцій в цій справі не суперечать висновкам суду касаційної інстанції, викладеним у вищезазначених постановах Верховного Суду України та Верховного Суду, оскільки у справі, яка переглядається, судами на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що позивачі розуміли та усвідомлювали умови укладених договорів, їх зміст та правову природу, волевиявлення позивачів було вільним і відповідало їх внутрішній волі саме на укладення договору дарування. Тобто обставини, встановлені судами в цій справі, відрізняються від обставин, встановлених у справах, на судові рішення в яких послалася заявник. В силу вимог статті 400 ЦПК України переоцінка доказів не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

У справі, яка переглядається, колегія суддів, проаналізувавши зміст судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, дійшла висновку, що судами були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака Віктора Ярославовича, треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Примак Валентин Михайлович, на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 26 квітня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук