Справа № 494/1120/20
Провадження № 2/513/251/21
Саратський районний суд Одеської області
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 вересня 2021 року Саратський районний суд Одеської області у складі: судді Бучацької А.І., за участю: секретаря судового засідання Златіної О.І., представника позивача адвоката Стефанюка М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт. Сарата Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором,
Строк повернення позики за договором встановлений до 15 вересня 2020 року. Однак, відповідачка до теперішнього часу борг не повернула.
Ухвалою Березівського районного суду Одеської області 04 січня 2021 року відкрито провадження у справі (а.с.17).
Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 05 березня 2021 року цивільна справа в порядку п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України передана на розгляд Саратського районного суду Одеської області, куди надійшла 08 квітня 2021 року (а.с. 40-41, 43).
Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 12 квітня 2021 року цивільна справа прийнята до розгляду та призначена до судового розгляду по суті на 14 травня 2021 року (а.с. 47).
В судовому засіданні представник позивач адвокат Стефанюк М.М позов підтримав та просив його задовольнити, надав згоду на заочний розгляд справи.
Відповідачці ОСОБА_2 судові виклики надсилались за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку та за місцем фактичного проживання. Судові виклики на 14 травня 2021 року на 11:00 годину, на 24 червня 2021 року на 09:30 годину, та на 21 липня 2021 року повернулись з відміткою, що вона на вказаною адресою відсутня (а.с. 50, 64,76), судовий виклик на 30 вересня 2021 року на 15:00 годину відповідачка отримала, що підтверджується витягом про доставку відправлення (а.с. 86-88).
Згідно з п.4 ч.6 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Окрім того, за правилами ч.11 ст.128 ЦПК України відповідачка викликалась до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади (а.с.81).
Таким чином, відповідачка була належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, повторно не з`явилась до суду, не повідомила суд про поважні причини неявки, не надала відзиву.
За положеннями ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до частини 1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Частинами 1, 2 ст.281 ЦПК України встановлено, що про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Представник позивача надав згоду на заочний розгляд справи.
Ураховуючи вищевказані обставини та положення ЦПК України суд дійшов висновку про наявність умов для заочного розгляду даної справи та ухвалив заочне рішення.
Заслухавши представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази, суд приходить до наступного
За положеннями ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Як встановлено ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
У відповідності до ст. ст 83, 95, 96 ЦПК України оригінал договору та оригінал розписки були досліджені судом у судовому засіданні та після дослідження повернуті представнику позивача.
Суд оцінює договір № 13/11/19 та розписку відповідачки ОСОБА_2 від 13 листопада 2019 року як належні та допустимі докази укладеного між сторонами договору позики грошових коштів у сумі 3000 доларів США.
При цьому суд враховує правовий висновок Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, про те, що "письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі.
Суд приймає вказані документи в якості належних та допустимих доказів виникнення боргових зобов`язань".
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст. 611 ЦК України при порушенні зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Судом встановлено, що станом на день ухвалення судом рішення, відповідачка не повернула позивачу борг за договором позики у сумі 3000 доларів США, який за умовами договору зобов`язалась повернути до 15 вересня 2020 року.
Оскільки позичальник ОСОБА_2 отримала у позику від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті (3000 доларів США) та за умовами договору позики від 13 листопада 2019 року зобов`язалась повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у іноземній валюті (3000 доларів США), тому з відповідачки на користь позивача належить стягнути борг за договором позики в іноземній валюті, у сумі 3000 доларів США.
При цьому суд керується правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 06.01.2019 року у справі № 373/2054/16:
"Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні".
Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідачки 3% річних від суми боргу, тобто 1468,46 гривень за період з 16 вересня 2020 року по 13 квітня 2021 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вимоги позивача про стягнення з відповідачки інфляційних втрат за час прострочення повернення коштів не підлягають задоволенню, оскільки предметом позики є грошова сума в іноземній валюті 3000 доларів США, тоді як офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає, оскільки виплачується у порядку, визначеному ст. 533 ЦК України, тобто з урахуванням офіційного курсу НБУ.
У зв`язку з чим, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні. Таким чином, у задоволенні позовних вимогах в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 6321,54 гривень належить відмовити.
За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зважаючи на те, що відповідачка, яка була належним чином повідомленою про розгляд справи, відзиву не надала, зазначені у позовній заяві обставини не спростувала та не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заперечень проти позовних вимог, судом на підставі доказів, що є в матеріалах справи, встановлено, що позовна заява підлягає частковому задоволенню. Загальна сума, що підлягає стягненню з відповідачки складає 3000 доларів США, та 3% річних у розмірі 1468 гривень від простроченої суми.
Судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 867 гривень підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача в силу ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 2-13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 289, 354 ЦПК України, суд
Позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 13 листопада 2019 року у розмірі 3000 (три тисячі) доларів США, 3% річних у розмірі 1468 (одна тисяча чотириста шістдесят вісім) гривень 46 (сорок шість) копійок, а також судовий збір у розмірі 867 (вісімсот шістдесят сім) гривень.
В задоволенні решти позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто Саратським районним судом за заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення, а відповідачем - протягом тридцяти з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне рішення складене 11 жовтня 2021 року.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 23 серпня 2018 року органом 5112, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Березівським РВ УМВС України в Одеській області 18 серпня 2006 року, РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
Суддя А. І. Бучацька