Головуючий у І інстанції Семенюта О.Ю.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ПАТ «Укрсоцбанк», про зняття арешту з майна,посилаючись на те, що на підставі заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29.11.2012 року був виданий виконавчий лист №2-6766/12, який перебував на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві (на даний час - у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ). Дане виконавче провадження №39473873 стосувалося стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 8 140 411,39 грн. за кредитним договором №380/882/06-Пі від 27.06.2006 року.

23.08.2013 року в межах даного виконавчого провадження постановою державного виконавця було накладено арешт на все нерухоме майно боржника.

15.02.2016 року постановою державного виконавця було повернуто виконавчий документ стягувачу та припинено чинність арешту майна боржника, однак запис про зняття арешту до реєстру внесений не був, не зважаючи на припинення чинності арешту, а також на те, що заочне рішення суду від 29.11.2012 року, на підставі якого був виданий виконавчий лист та відкрите виконавче провадження №39473873, скасоване ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.11.2017 року.

На звернення до відповідача із заявою про вчинення дій щодо реєстрації припинення обтяження майна, яке накладено постановою відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві від 23.08.2013 року в межах виконавчого провадження № 39473873, відповіді ОСОБА_1 не отримав, у зв`язку із чим і звернувся до суду із позовною заявою про зняття арешту з майна.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Знято арешт з всього нерухомого майна ОСОБА_1 , що накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві від 23.08.2013 року в межах виконавчого провадження №39473873, номер запису про обтяження №2291335.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку зі сплатою судового збору у розмірі 908,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)подав на рішення апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Середи А.П., остання проти задоволення скарги відповідача заперечила та просила рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Козаков О.А. проти задоволення скарги відповідача заперечив з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження №39473873 зі стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 8 140 411,39 грн. за кредитним договором №380/882/06-Пі від 27.06.2006 року.

Зазначене виконавче провадження здійснювалось на підставі виконавчого листа №2-6766/12, виданого на підставі заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29.11.2012 року (а.с.7-8).

23.08.2013 року постановою державного виконавця Мурихіна С.В. в межах даного виконавчого провадження було накладено арешт на все нерухоме майно боржника (а.с.33-35).

15.02.2016 року постановою державного виконавця Подпоріна Р.О. було повернуто виконавчий документ стягувачу ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі п.3 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (відмова стягувача від майна боржника) та припинено чинність арешту майна боржника (а.с.9).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.11.2017 року у справі №753/20747/17 скасоване заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29.11.2012 року у цивільній справі №2-6766/12 (а.с.11).

Як вбачається з інформаційної довідки №246552322 від 02.03.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.12-14), арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , що накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві від 23.08.2013 року в межах виконавчого провадження №39473873, номер запису про обтяження №2291335, не знятий.

У листі від 05.03.2021 року вих.№39473873/6 відповідач зазначив, що матеріали виконавчого провадження №39473873 знищені, механізму та порядку зняття арешту в такому випадку чинним законодавством не передбачено (а.с.32).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що повертаючи виконавчий лист стягувачеві, у постанові від 15.02.2016 року старшим державним виконавцем Подпоріним Р.О. припинено чинність арешту, накладеного в межах виконавчого провадження №39473873, однак не внесено відповідних записів про зняття арешту до реєстру, що безумовно порушує право власності позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Зі змісту ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що дана норма містить імперативну вказівку щодо того, що у разі закінчення виконавчого провадження чи повернення виконавчого документу, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається.

На виконання вимог закону у постанові про повернення виконавчого документу стягувачу від 15.02.2016 року державним виконавцем зазначено про припинення чинності арешту майна боржника.

Разом із тим, запис про зняття арешту до реєстру не внесений, що порушує права ОСОБА_1 , як власника майна, зважаючи на ту обставину, що виконавче провадження, в межах якого накладалося обтяження, закінчене; інших виконавчих проваджень відносно ОСОБА_1 немає; рішення суду, на підставі якого було видано виконавчий документ та відкрито виконавче провадження, скасоване.

Відповідно до ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно зі ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано захист права власності. Згідно з даною статтею фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Вендітеллі проти Італії» (1994) Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

При цьому, стаття 1 Першого Протоколу вимагає, перш за все і особливо, щоб втручання державної влади у використання права на майно було законним (рішення в справі «Півень проти України» (2004).

Таким чином, враховуючи те, що арешт, накладений органами виконавчої служби, безумовно порушує права позивача ОСОБА_1 , виконавче провадження щодо якого закінчене, а рішення про стягнення з нього сум - скасоване, беручи до уваги те, що порушені права позивача підлягають судовому захисту, і обраний позивачем спосіб захисту є ефективним, оскільки в інший спосіб скасувати цей арешт неможливо у зв`язку із знищенням матеріалів виконавчого провадження, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, висловлених у постанові від 28.10.2020 року по справі №204/2494/20, не спростовують обгрунтованості висновків суду, оскільки обставини в даній справі істотно відрізняються від обставин справи №204/2494/20.

Зокрема, у даній справі скасоване рішення суду, на підставі якого було видано виконавчий лист, та знищено матеріали виконавчого провадження, натомість у справі № 204/2494/20 виконавче провадження знищено не було, відповідно боржник мав можливість захистити свої права на підставі норм розділу УІІ ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень». У справі, яка переглядається, позивач ОСОБА_1 статус боржника втратив у зв`язку із закінченням виконавчого провадження, матеріали якого знищені, та скасуванням рішення про стягнення з нього сум, відтак він не є стороною виконавчого провадження та не може захистити свої права на підставі норм вищевказаного розділу УІІ ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Отже, правовідносини у справі №204/2494/20 не є подібними до правовідносин у даній справі, відтак висновок Верховного Суду у справі №204/2494/20 не може бути застосований при розгляді даної справи.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги відповідача - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: