Справа № 344/3763/21
Провадження № 2/344/2293/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 55 900,40 грн. за кредитним договором №б/н від 25.11.2010 року, стягнення судових витрат в розмірі 2270,00 грн.

В С Т А Н О В И В:

Представник акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 55 900,40 грн. за кредитним договором №б/н від 25.11.2010 року, стягнення судових витрат в розмірі 2270,00 грн., посилаючись на те, що відповідач звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №н/б від 25.11.2010 року. Відповідач не виконує свої зобов`язання за даним договором, а саме не надає своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, що відображається у розрахунку заборгованості за договором. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором у відповідача, станом на 24.02.2021 року, наявна заборгованість в розмірі 55 900,40 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредита 52 483,57 грн.,; заборгованість за просточеними відсотками 3 416,83 грн. На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань та заборгованості не погашає, в зв`язку з чим просив стягнути з нього на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 55 900, 40 грн. та судовий збір.

22.04.2021 року відповідачка подала відзив на позовну заяву, в якій просила відмовити позивачу в частині нарахованих відсотків та на підставі ст.267 ЦПК України відстрочити виконання рішення до моменту закінчення карантину, встановленого на території України Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спичиненої коронавірусом SARS-CoV -2 (а.с.117-119).

09.08.2021 року представник позивача подав відповідь на відзив, в якому позовні вимоги підтримав, просив задоволити (а.с.137-142).

Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позовної заяви просив про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, щодо винесення заочного рішення не заперечує (а.с.4 зворотна сторона).

Відповідач в судове засідання не з`явилася, у відзиві на позовну заяву просила відмовити позивачу в частині нарахованих відсотків та відстрочити виконання рішення (а.с.117-119).

Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.

Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено, зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту.

Як слідує з матеріалів справи, відповідачка 25.11.2010 року підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку і отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.19)

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В ст. 530 ЦК України вказано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) зобов`язання його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як підтверджується матеріалами справи, банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит.

Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач порушувала графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачувала та внаслідок чого виникла заборгованість(а.с. 14-16).

Позивач визначив розмір заборгованості, виходячи з вказаного вище розрахунку, який станом на 24.02.2021 року, становить 55 900, 40 грн., та складається із заборгованості за тілом кредиту 52 483,57 грн.,; в т.ч. заборгованість за простроченим тілом кредиту 52 483, 57 грн.; заборгованість за простроченими відсотками 3 416,83 грн.

Позивач, з посиланням на положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З цього приводу суд вказує таке.

Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 25.11.2010 року процентна ставка не зазначена.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Відтак слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості простроченими відсотками, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу.

Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в постанові від 03 липня 2019 року.

Укладений між сторонами кредитний договір від 25.11.2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним), однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд приходить до переконання, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

При цьому позивач прохає про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредита в розмірі 52 483,57 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 наведено правову позицію про те, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Частинами першою- четвертою стататі 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У силу частини першої статті 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг вбачається, що вона не містить будь-яких даних про суму кредиту чи кредитного ліміту. При цьому у позовній заяві зазначено про отримання позичальником кредиту та право банку змінювати кредитний ліміт.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка користувалася картковим рахунком та кредитними коштами, при цьому змінювався кредитний ліміт (а.с. 17).

Сума заборгованості позичальника по тілу кредиту відображена у наданих банком розрахунках. Тобто, вказаними письмовими документами доведено, що відповідачка користувалася кредитними коштами, а первісно встановлений ліміт змінювався, при цьому згідно до розрахунку заборгованості відповідачем періодично проводилося погашення заборгованість за кредитом.

При цьому прострочене тіло кредиту в сумі 52 483,57 грн. і є фактично отримані позичальником кошти. У випадку неповернення коштів у встановлений законом строк певний платіж з тіла кредиту переноситься до простроченої заборгованості.

Власного розрахунку заборгованості відповідач не надав та не спростував належними та допустимими доказами розрахунок заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту, наданий позивачем.

Наведене узгоджується із правовими висновками Івано-Франківського апеляційного суду, що висловлені у постанові від 02 грудня 2019 року в справі 344/10191/19 провадження № 22-ц/4808/1405/19 за подібними правовідносинами.

Таким чином, суд зазначає про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення в примусовому порядку з боржника отриманого ним та непогашеного тіла кредиту в розмірі 52 483,57 грн., а в решті вимог позову слід відмовити.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими і підлягають до часткового задоволення.

З урахуванням ч. 1 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути на користь позивача з відповідача 2 131,25 грн. ( 52 483,57 х 2270,00 / 55 900,40) сплаченого судового збору, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Стосовно відстрочення виконання рішення суду, про яке просила відповідач, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення може розстрочити його виконання, зазначивши про це в рішенні.

Статтею 435 ЦПК України визначено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (тяжке захворювання фізичної особи або членів сім`ї, матеріальний стан, стихійне лихо, інші надзвичайні події) суд може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Враховуючи, що відповідач не зазначила та не підтвердила належними доказами існування обставин, які свідчать про істотне ускладнення виконання рішення або роблять його неможливим, чи обставин, які повинен врахувати суд при вирішенні даного питання, відповідно до п. 1-3 ч. 4 ст. 435 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що така заява задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.4,6, 7, 12, 13, 43, 76, 81, 82, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, ЦПК України, ст.ст. 8, 46 Конституції України, ст.ст. 526, 549, 611, 614, 626, 628, 633, 634, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України, ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» , суд

В И Р І Ш И В :

Позов Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 55 900,40 грн. за кредитним договором №б/н від 25.11.2010 року, стягнення судових витрат в розмірі 2270,00 грн. задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , в користь акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк, місцезнаходження якого: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, з зарахуванням на рахунок № НОМЕР_2 , МФО 305299, код 14360570 52 483 (п`ятдесят дві тисячі чотириста вісімдесят три) грн. 57 коп. заборгованості за кредитом та 2131,25 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 07.10.2021 року.

Суддя Пастернак І.А.