Справа № 640/688/17
УХВАЛА

"28" вересня 2021 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Зуб Г.А.,

за участю секретаря Черниш О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання судового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Харківській області до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області про забезпечення повернення дитини до місця постійного проживання, -

встановив:

24.02.2021 року до суду надійшла вказана заява, в якій боржник ОСОБА_1 просить змінити спосіб виконання рішення Апеляційного суду Харківської області згідно рішення від 26.10.1017: з визнати незаконним утримування ОСОБА_1 на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ; повернути неповнолітню ОСОБА_3 до місця постійного проживання до ФРН за адресою: АДРЕСА_1 , якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати ОСОБА_4 передати неповнолітню ОСОБА_3 батькові ОСОБА_5 для забезпечення повернення дитини на територію ФРН на: визнати незаконним утримування ОСОБА_1 на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ; повернути неповнолітню ОСОБА_3 до місця постійного проживання до ФРН за адресою: АДРЕСА_1 , ФРН у разі, якщо на це буде висловлена згода ОСОБА_3 ; якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати ОСОБА_4 передати неповнолітню ОСОБА_3 батькові ОСОБА_5 для забезпечення повернення дитини на територію ФРН у разі, якщо на це буде висловлена згода ОСОБА_3 , посилаючись на те, що після ухвалення апеляційним судом Харківської області минуло вже більше 4 років, та вік ОСОБА_3 на теперішній час становить 7 років, та вона може надавати власну оцінку щодо обрання місця мешкання, та на думку заявника, найбільш сприятливим способом виконання рішення суду буде його виконання за наявності усвідомленої волі дитини на передачу її батькові.

Заперечень на вказану заяву від учасників судового розгляду не надійшло.

Учасники судового розгляду в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомили, та враховуючи, що справа перебуває в провадженні суду з 24.02.2021 року, тому суд вважає розглянути вказану заяву без участі сторони боржника та стягувача.

Від представника Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Харків) Голуб В.В. надійшли пояснення, в яких представник просить розглянути заяву без участі представника, та прийняти законне та обґрунтоване рішення у справі.

Від головного державного виконавця Лозівського ВДВС у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Харків) Ковтун А.М. надійшло на адресу суду клопотання про проведення судового засідання за її відсутності, та задоволення вимог заяви залишила на розсуд суду.

24.02.2021 вказана заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Зуб Г.А.

Судом встановлено, що у січні 2017 року Головне територіальне управління юстиції (далі ГТУЮ) у Харківській області звернулося до суду в інтересах ОСОБА_2 з позовом про визнання утримання ОСОБА_1 малолітньої ОСОБА_3 на території України незаконним, повернення ОСОБА_3 до місця постійного

проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, просив зобов`язати ОСОБА_1 передати малолітню ОСОБА_3 батькові ОСОБА_2 , який приїде в Україну для забезпечення повернення дитини; покласти на позивача витрати, пов`язані з поверненням дитини до Федеративної Республіки Німеччина.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ГТУЮ у Харківській області, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ГТУЮ у Харківській області, задоволено частково. Рішення Київського районного суду міста Харкова від 01 серпня 2017 року скасовано. Позов ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ГТУЮ у Харківській області, задоволено частково. Визнано незаконним утримування ОСОБА_1 на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ухвалено повернути неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання до Федеративної Республіки Німеччини за адресою: АДРЕСА_1 . Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язано ОСОБА_1 передати неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батькові ОСОБА_2 для забезпечення повернення дитини на територію Федеративної Республіки Німеччини.

Постановою Верховного Суду від 4 липня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року залишено без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27.05.2021 заяву ОСОБА_6 про роз`яснення рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року залишити без задоволення.

Судом встановлено, що рішення суду боржником на даний час не виконано.

Згідно ст.ст. 124, 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішення суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 435 ЦПК України та стаття 33 Закону № 1404-VIII регулюють питання зміни чи встановлення способу і порядку виконання рішення, зокрема за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Рішення немайнового характеру - це рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Аналіз норм статті 435 ЦПК України дає підстави для висновку, що суд може змінити чи встановити спосіб і порядок виконання судового рішення лише у виняткових випадках, за наявності обставин, що ускладнюють його виконання за умови надання достатніх доказів наявності таких обставин.

Поняття спосіб і порядок виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке реалізується у виконавчому провадженні. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду необхідно розуміти

прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у раніше встановлений спосіб.

Слід відмітити, що ст. 435 ЦПК України передбачає заходи, спрямовані на безумовне виконання рішення суду, що набрало законної сили, а не на зміну його змісту чи суті.

Отже, при вирішенні питання про встановлення нового способу виконання чи його зміні суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення раніше встановленим способом.

Задоволення відповідної заяви є можливим лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають можливість виконання рішення.

В своїй заяві боржник посилається на нетривале виконання нею судового рішення, та просить змінити спосіб його виконання за наявності усвідомленої волі дитини на передачу її батькові, при чому обставини, що ускладнюють виконання судового рішення боржник в своїй заяві не наводить, та будь-яких доказів наявності таких обставин до матеріалів заяви також не додано.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.

У рішенні «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд , одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі Філіс проти Греції (Philis v. Greece) (№ 1) від 27 серпня 1991 року). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (995_690) (див., mutatis mutandis, рішення у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року (980_086), серія А, № 18, с. 16 - 18, п. 34 - 36). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

У справі «Глоба проти України» Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Таким чином, встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дає підстав для висновку про можливість ставити його виконання в залежність від волевиявлення боржника або будь-яких інших осіб на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. Суд враховує, що обов`язковим елементом примусового виконання судового рішення є стадія, коли боржник вправі виконати таке судове рішення, що набрало законної сили, у добровільному порядку у спосіб, що відповідає змісту рішення, але за волею та за участі боржника. Таким правом боржник на протязі тривалого часу у зазначеному провадженні не скористалась, що виключає наявність підстав для висновку про добросовісність та правомірність її дій.

Окрім цього, задоволення заяви ОСОБА_1 про зміну способу виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 26.10.2017 фактично змінює рішення суду по суті та спосіб захисту, передбачений статтею 16 ЦК України .

За вказаних обставин, резолютивна частина рішення від 26.10.2017 року має вичерпні, чіткі, безумовні і такі, що випливають із встановлених по справі обставин, висновки по суті розглянутих та заявлених позовних вимог. При цьому висновок суду у резолютивній частині рішення не припускає його різного тлумачення, та аналізуючи вказане рішення та зміст ч.1 ст.16 ЦК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, оскільки у разі зміни формулювання резолютивної частини буде фактично змінено суть рішення суду, та доказів неможливості вказаного рішення суду боржником надано не було.

Керуючись ст. ст. 260, 432 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання судового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Харківській області до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області про забезпечення повернення дитини до місця постійного проживання відмовити в повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі в 15-дений строк з дня проголошення ухвали апеляційної скарги.

Повний текст ухвали складено 28 вересня 2021 року.

Суддя Г.А. ЗУБ