Житомирський апеляційний суд
Справа №296/4523/19 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С.
Категорія 47 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/4523/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Житомирської обласної прокуратури в особі Коростишівської місцевої прокуратури, Головного управління Національної поліції в Житомирській області в особі Коростишівського відділу поліції ГУНП в Житомирській області, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції в Житомирській області та Житомирської обласної прокуратури,

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 23 березня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Рожкової О.С. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Житомирської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Житомирській області. Просив стягнути з Державної казначейської служби України в рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в сумі 500 000 грн., а також вирішити питання витрат, понесених на професійну правничу допомогу, в сумі 2 000 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що вироком Брусилівського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2015 року, який ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 17 березня 2016 року залишено без змін, ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано. Позивач незаконно перебував під слідством та судом із 03 жовтня 2013 року по 17 березня 2016 року, що становить 3 роки 5 місяців та 14 днів, або 41 місяць та 14 днів, із яких 14 місяців (із 03 жовтня 2013 року по 03 грудня 2014 року) ОСОБА_1 перебував під вартою, а у подальшому по 17 березня 2016 року знаходився під особистим зобов`язанням. Незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та обмеженням, ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, яка полягає у негативних емоціях та переживаннях, порушенні звичного способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації, а також у втраті віри у справедливість та викорінення наслідків беззаконня, яке творили відповідачі під час досудового розслідування. Визначаючи розмір моральних страждань у матеріальному плані, позивач, враховуючи вимоги розумності і справедливості, оцінив завдану моральну шкоду в сумі 500 000 гривень. Зазначене відшкодування у такому розмірі не призведе до необґрунтованого збагачення, а натомість відшкодує значний відсоток моральних страждань та сприятиме поновленню прав, забезпечить можливість лікування та налаштування життя.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 09 лютого 2021 року, за клопотанням представника позивача до участі у справі залучено співвідповідача - Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 23 березня 2021 року стягнуто з Державної казначейської служби України в рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000 грн. Судові витрати у вигляді судового збору компенсовані за рахунок держави.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції та посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, Головне управління Національної поліції в Житомирській області та Прокуратура Житомирської області подали апеляційні скарги.

Своєю апеляційною скаргою Головне управління Національної поліції в Житомирській область просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Доводи скарги ґрунтуються на тому, що чинним законодавством визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. При цьому, встановлення розміру моральної шкоди, яка була завдана позивачу під час розгляду кримінальної справи унаслідок незаконних дій зазначених органів віднесено до компетенції цих органів, а не суду в рамках окремого цивільного провадження. Вважають, що звернення до суду з позовом без дотримання процедури, визначеної Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства прокуратури і суду», є передчасним та не відповідає обраному способу захисту прав позивача в даному спорі. Посилається на те, що судом першої інстанції необґрунтовано збільшено розмір моральної шкоди, оскільки остання повинна розраховуватися із розміру мінімальної заробітної плати на день звернення до суду з позовом, а саме з мінімальної заробітної плати у сумі 4 173 грн., а не з 6 000 грн., як застосував суд першої інстанції. Зазначає, що в позовній заяві відсутні відомості щодо стану здоров`я позивача, інформація стосовно того, чи зазнавав він вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, чи потрібен позивачу час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Суд першої інстанції не врахував глибину та тривалість моральних страждань у різні періоди, а саме перебування позивача під вартою та запобіжним заходом у вигляді особистого зобов`язання, а відповідно, і не враховано різний розмір відшкодування шкоди.

Житомирська обласна прокуратура в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 177 000 грн., а також стягнути на користь прокуратури понесені нею судові витрати. У своїй апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції не містить обґрунтування підстав для відшкодування моральної шкоди в сумі 500 000 грн. Цей розмір є завищеним та таким, що не відповідає вимогам розумності й справедливості, завдає збитків державі. Так, при визначенні періоду, за який підлягає відшкодуванню моральна шкода, суд не враховував положення норм ст.ст.43,532 КПК України. Вважає, що період, за який позивачу може бути відшкодована моральна шкода, слід обраховувати з 03 жовтня 2013 року (дата повідомлення про підозру) по 17 березня 2016 року (дата набрання виправдувального вироку щодо позивача законної сили). Такий період складає 29 місяців та 15 днів, а не 41 місяць та 14 днів, як помилково визначив суд першої інстанції, а тому розмір відшкодування моральної шкоди становить 177 000 грн. Також, посилається на те, що матеріали справи не містять жодної інформації та доказів щодо завданих позивачу моральних страждань, погіршення стану здоров`я, погіршення ділової репутації, порушення життєвих зв`язків, додаткової організації життя, втраченої заробітної плати, тривалої неможливості відновлення своїх прав.

Від учасників справи відзивів на апеляційні скарги не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представники скаржників апеляційні скарги підтримали в межах доводів. Просять їх задовольнити.

Представник позивача просить у задоволенні апеляційних скарг відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи до суду не з`явилися. Неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, оскільки участь у суді апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома ст.1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої ст.2 Закону).

Положеннями ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (ст.4 вказаного Закону).

Відповідно до частини другої ст.25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року в справі №686/23731/15-ц зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 22 квітня 2019 року в справі №236/893/17, Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року в справі №754/8730/19, від 03 березня 2021 року в справі № 638/509/19.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Із ксерокопії протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, вбачається, що 03 жовтня 2013 року ОСОБА_1 затримано в порядку ст.208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України (а.с.23-25 т.1). Ухвалою слідчого судді Коростишівського районного суду Житомирської області від 04 жовтня 2013 року до ОСОБА_1 , зокрема, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, починаючи з 03 жовтня 2013 року (а.с.26-27 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 03 грудня 2014 року запобіжний захід ОСОБА_1 змінено з тримання під вартою на особисте зобов`язання, з негайним звільненням з під варти у залі суду, з покладанням на останнього обов`язків, передбачених ст.194 КПК України (а.с.28-31 т.1).

Вироком Брусилівського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2015 року, який ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 17 березня 2016 року залишено без змін, ОСОБА_1 у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.307 КК України визнано невинуватим та судом виправданим (а.с.14-20 т.1). У мотивувальних частинах вказаних вище вироку та ухвали судом прописано про встановлення в діях органу досудового розслідування ознак провокації до вчинення злочину, що прямо забороняється ч.3 ст.271 КПК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 24 листопада 2016 року вирок Брусилівського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 17 березня 2016 року залишено без змін (а.с.21-22 т.1).

Отже, з 03 жовтня 2013 року по 17 березня 2016 року ОСОБА_1 перебував під слідством та судом, починаючи із часу затримання та до набрання виправдувальним вироком законної сили.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно визначився із періодом перебування позивача під слідством та судом, але при цьому помилився при підрахунку кількості місяців.

Так, період із 03 жовтня 2013 року по 17 березня 2016 року складає 29 місяців та 14 днів, а не 41 місяць та 14 днів, як помилково підрахував суд першої інстанції. Правильний підрахунок місяців впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи.

Мінімальна заробітна плата на час розгляду справи урегульована ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» та становить 6 000 грн. із 01 січня по 30 листопада 2021 року.

За таких обставин, період перебування позивача під слідством та судом складає 29 місяців 14 днів (із 03 жовтня 2013 року по 17 березня 2016 року), а тому розмір відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди не може бути меншим, ніж 176 709,68 грн. (6 000 грн. х 29 міс. + (6 000 грн.: 31 днів х 14 днів). Цей розмір відшкодування моральної шкоди є гарантованим мінімумом.

Разом із тим, законодавством встановлений мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний.

У даному випадку стягнення моральної шкоди належить здійснити у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом, із урахуванням того, що із 29 місяців та 14 днів, які позивач перебував під слідством та судом, він 14 місяців (із 03 жовтня 2013 року по 03 грудня 2014 року) утримувався під вартою, що фактично позбавляло його волі та було винятковим запобіжним заходом, а з 04 грудня по 17 березня 2016 року знаходився під особистим зобов`язанням, що також обмежувало його у вільному виборі місця знаходження та поведінки.

При визначені розміру відшкодування колегію суддів апеляційного суду, крім викладеного вище, також приймається до уваги обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість душевних та фізичних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення та позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру. Також позивачу не був роз`яснений порядок поновлення його порушених прав та свобод, відшкодування завданої шкоди.

Зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості апеляційний суд доходить висновку, що у відшкодування моральної шкоди належить стягнути 260 000 грн., що буде достатньою сатисфакцією та не призведе до необґрунтованого збагачення.

Решта доводів апеляційних скарг із огляду на вищевикладене та залучення за клопотанням представника позивача до участі у справі співвідповідачем Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області висновків суду апеляційної інстанції не змінює, оскільки відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на державу, а не відповідні органи державної влади.

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, зменшуючи стягнення з Державної казначейської служби України в рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди з 500 000 грн. до 260 000 грн.

Кожним скаржником понесені витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 7 500 грн. Вимоги позивача задоволені на 52%. Суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення. Пунктом 13 частини другої ст.3 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що позивач за подання позовної заяви судовий збір не сплачує. Відтак відповідачам належить компенсувати за рахунок держави 48% від сплаченого судового збору, оскільки вимоги позивача задоволені частково та на 48% позивачу фактично відмовлено у задоволенні позову, що складає 3 600 грн. (7 500 х 48 : 100).

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Житомирській області та Житомирської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 23 березня 2021 року змінити, зменшивши стягнення з Державної казначейської служби України в рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди з «500 000 грн.» до «260 000 грн».

Компенсувати за рахунок держави Головному управлінню Національної поліції в Житомирській області 3 600 грн. судового збору в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Компенсувати за рахунок держави Житомирській обласній прокуратурі 3 600 грн. судового збору в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: