ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/1504/20 Головуючий суддя І інстанції Алтухова О. Ю.
Провадження № 22-ц/818/2450/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: дарування
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2020 року по цивільній справі за позовом Автогаражного кооперативу «Велозаводська» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Сущенко Василь Володимирович про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину,скасування рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року АК «Велозаводська» звернувся до суду з позовом та просив суд визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень першого поверху №№18,19 загальною площею 135,4 кв.м в літ. «А-2» за адресою АДРЕСА_1 , укладений 22 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Сущенко В.В, та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме припинити права ОСОБА_1 на вищевказані приміщення та скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позов мотивовано тим, що 03.02.3016 року між АГК «Велозаводська» та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень першого поверху №№18,19 загальною площею 135,4 кв.м у літ.»А-2», що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Кимлик Н.І.

Зазначив, що після укладення вказаного договору з`ясувалось, що продані нежитлові приміщення на момент укладення договору купівлі-продажу від 03.02.2016 року не належали АГК «Велозаводська» на праві власності не могли бути відчужені. Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 30.05.2016 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01.09.2016 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 03.02.2016 року нежитлових приміщень першого поверху №№18,19 загальною площею 135,4 кв.м, у літ. «А-2» розташованих за адресою АДРЕСА_1 , засвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Кимлик Н.І.

Вказав, що не зважаючи на судові рішення ОСОБА_1 30.06.2016 року уклав зі своєю дружиною ОСОБА_2 договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя НОМЕР_1 , відповідно до якого закріпив за ОСОБА_2 право приватної власності на Ѕ частину нежитлових приміщень першого поверху №№18,19 загальною площею 135, 4 кв.м у літ. «А-2», розташованих по АДРЕСА_1 , а 05.07.2016 року - договір дарування за №477 ОСОБА_2 належної йому Ѕ частини зазначених нежитлових приміщень.

Зауважив, що постановою Харківського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року у справі №645/1156/17 було визнано недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини нежитлових приміщень від 30 червня 2016 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини нежитлових приміщень від 05 липня 2016 року.

Також зазначив, що 22.10.2018 року між відповідачами було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 нежитлові приміщення першого поверху №№ 18, 19, загальною площею 135, 4 кв.м у літ. «А-2» по АДРЕСА_1 , проте остання не мала права укладати спірний договір, оскільки не мала права власності на спірні нежитлові приміщення.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2020 року позов АК «Велозаводська» задоволено.

Визнано недійсним договір дарування нежитлових приміщень першого поверху №№18,19 загальною площею 135,4 кв.м в літ. «А-2» за адресою АДРЕСА_1 , укладений 22 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який засвідчений приватним нотаріусом ХМНО Сущенком В.В.

Припинено речові права ОСОБА_1 на зазначені нежитлові приміщення.

Скасовано рішення приватного нотаріуса ХМНО Сущенка В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( номер запису про право власності 28476191, дата державної реєстрації 22.10.2018 року, підстава виникнення права власності : договір дарування нежитлових приміщень серія та номер 787, виданий 22.10.2018 року; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 43607039 від 22.10.2018 ).

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АК «Велозаводська» судові витрати на загальну суму 9653 грн. по 4846,50 грн. з кожного.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції поза увагою залишив той факт, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували його право власності або користування саме на спірні нежитлові приміщення, не довів порушення своїх прав спірним правочином.

Відсутні в матеріалах справи будь-які докази, що нежитлові приміщення побудовані саме позивачем, введені в експлуатацію, а будівництво зазначеного приміщення здійснено з дозволу на виконання будівельних робіт.

Вказує, що права особи, яка вважає себе власником майна не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого стст.215, 216 ЦК України, такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову у разі наявності підстав відповідно до ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Зауважує, що позивач не був стороною оспорюваного договору дарування, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вимоги щодо визнання вказаного правочину недійсним у спосіб, обраний позивачем підлягають задоволенню.

Вважає, що позивач вважаючи власником спірного майна, може задовольнити свої вимоги лише шляхом задоволення віндикаційного позову.

Зазначає, що стягнення з відповідачів 6500 грн на правничу допомогу неправомірно, оскільки матеріали справи не містять належним чином засвідченої копії договору про надання правничої допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Велозаводська» - адвокат Кузьміна С.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Зазначає, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем, оскільки на момент укладення оскарженого правочину йому було відомо, що договори купівлі-продажу зазначених приміщень були визнані недійсними.

Вказує, що рішенням Харківського апеляційного суду від 28.12.2018 року встановлено, що жоден із вказаних учасників правочинів не мав права власності на вказані нежитлові приміщення у розумінні ст.ст.328, 329 ЦК України, а відтак і не мали права відповідно до ст.317 ЦПК України розпоряджатися цим майном.

Зауважує, що оспорені правочини унеможливлють реалізацію позивачем права на юридичне оформлення набуття права власності на ці приміщення, а тому не має іншого способу захисту свого майнового інтересу ніж звернення з цим позовом.

Також зазначає, що матеріали справи містять договір про надання правової допомоги, вартість послуг зазначена у звітах із чітким описом виду правової допомоги за кожну витрачену годину, документи на підтвердження фактичної оплати послуг.

Вказує, що попередній розрахунок витрат позивача на правову допомогу складає 2000 грн, які просить стягнути з відповідача.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам постанова суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мали права власності на нежитлові приміщення розумінні ст.328, 329 ЦК України, тому і не мали права розпоряджатися цим майном.

Окрім цього, рішення мотивовано тим, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно вчинена на підставі скасованого судового рішення, яке зазначено підставою проведення такої реєстрації, є такою, що вчинена за відсутності правових підстав виникнення права власності тому без вирішення питання про скасування державної реєстрації права власності попереднього власника виконати рішення буде не можливо.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права на зустрічні дії майнового чи немайнового характеру з боку обдарованої особи.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є:

1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 30.05.2016 року у цивільній справі №645/1635/16-ц задоволено позов АГК «Велозаводська» до ОСОБА_1 .

Зазначеним рішенням суд визнав недійсним договір купівлі-продажу від 03.02.2016 року, який засвідчив приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кимлик Н.І., за умовами якого АГК «Велозаводська» продав, а ОСОБА_1 купив нежитлові приміщення №№ 18 і 19 першого поверху в буділі літ. «А-2» загальною площею 135,4 кв.м., розташованій по АДРЕСА_1 . (а.с. 7-8).

Постановою Харківського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року у справі № 645/1156/17 за позовом автогаражного кооперативу до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кравченко Н.С. про визнання недійсним договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя та договору дарування нежитлових приміщень було скасоване рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2018 року та постановлене нове, яким позов АГК «Велозаводське» задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлових приміщень першого поверху № 18, 19 загальною площею 135,4 кв.м. у літ. «А-2», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 15247160) від 30 червня 2016 року; визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлових приміщень першого поверху № 18, 19 загальною площею 135,4 кв.м. у літ. «А-2», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 15305115) від 05 липня 2016 року (а.с. 9-14).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що 22 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний) укладено договір дарування нежитлових приміщень першого поверху №№18, 19 загальною площею 135,4 кв.м в літ. «А-2» за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сущенком В.В.

З п.1.2. вказаного договору вбачається, що нерухоме майно, що відчужується, належить дарувальнику ( ОСОБА_2 ) таким чином: 1/2 частка на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого 03.02.2016 року приватним нотаріусом ХМНО Кимник Н.І. за реєстровим № 30, акту прийому-передачі нежитлових приміщень від 03.02.2016 року АК «Велозаводська» та ОСОБА_1 , на якому справжність підписів засвідчено приватним нотаріусом ХМНО Кимник Н.І. за реєстровим № 32, 33, Договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Кравченко Н.С. за реєстровим № НОМЕР_1; 1/2 частка належить на підставі Договору дарування нежитлових приміщень, посвідченого 05.07.2016 року приватним нотаріусом ХМНО Кравченко Н.С. за реєстровим № 477.

Згаданою постановою Харківського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року у справі № 645/1156/17 встановлено, що рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 30.05.2016 року у цивільній справі №645/1635/16-ц про визнання недійсним договору від 03.02.2016 року купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень належним чином виконане не було, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відповідні записи про недійсність договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості від 03.02.2016 року не було відображено, в державних реєстрах залишався запис про право власності на вказаний об`єкт за ОСОБА_1 . Саме цією обставиною і скористався ОСОБА_1 та уклав оспорені позивачем договори від 30.06.2016 р. та від 05.07.2016 року, розпорядившись нежитловими приміщеннями №№18, 19, не маючи на це законного права.

Повторне ухвалення договорів щодо спірного майна у 2018 році після того, як згаданим рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.05.2016 року у цивільній справі №645/1635/16-ц та постановою Харківського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року у справі № 645/1156/17 були визнані недійсними договори щодо цього ж майна колегія суддів розцінює як дії, що не відповідають загальному принципу цивільного законодавства - добросовісності, передбаченому п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Постановою Харківського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року у справі № 645/1156/17 також було встановлено, що АГК «Велозаводське» не позбавлене права здійснити відповідні дії спрямовані на оформлення у передбаченому законом порядку набуття права власності на спірні приміщення, і тому таке право може захищатися позивачем у даній справі у передбачений ст. 16 ЦК України спосіб шляхом визнання договорів недійними.

В обґрунтування позову позивачем було зазначено, що укладення, нотаріальне посвідчення і здійснена 30.06.2016 року та 05.07.2016 року державна реєстрація укладених між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договорів, спрямованих на зміну прав власності на вказані спірні нежитлові приміщення, унеможливлюють реалізацію автогаражним кооперативом «Велозаводське» права на юридичне оформлення набуття права власності на ці приміщення, а тому у АГК «Велозаводське» немає іншого способу захисту свого майнового інтересу ніж звернення до суду з позовом про визнання недійсними укладених відповідачами 30.06.2016 року і 05.07.2016 року договорів, посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кравченко Н.С., наслідком яких стала державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на нежитлові приміщення першого поверху №№ 18 ,19 загальною площею 135,4 кв.м. в літ «А-2» за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначено у висновку Верховного Суду ( постанова № 154/883/ 19-ц від 18 листопада 2020 року ) у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 361/4307/16-ц (провадження № 14-141цс18) зазначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав (абзац 1 частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Якщо позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав чи скасування запису про проведену державну реєстрацію прав є похідною від спору щодо відповідного майна або майнових прав, і якщо цей спір належить до юрисдикції загального суду та переданий на його розгляд з вказаними вимогами, така справа має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Крім того, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції.

Так, відповідно до частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, тлумачення наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у цій справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до 16 січня 2020 року.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Так договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, укладений 03.02.2016 року між АГК «Велозаводська» та ОСОБА_1 , було визнано недійсним рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 30.05.2016 року, так і договір про визначення часток та про купівлю продаж Ѕ частини нежитлових приміщень №18 та №19 в літ. «А-2» по АДРЕСА_1 , а також договір дарування укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 05.07.2016 року договір дарування 1/2 частини спірних приміщень, в подальшому укладений договір дарування укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не породжують юридичних наслідків, тому жоден не мав право власності на нежитлові приміщення, тому і не мали права розпоряджатися цим майном.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про визнання недійсним договору дарування нежитлових приміщень першого поверху №№18,19 загальною площею 135,4 кв.м в літ. «А-2» за адресою АДРЕСА_1 , укладений 22 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , який засвідчений приватним нотаріусом ХМНО Сущенком В.В., як такого що здійснений на підставі недійсного правочину, що буде ефективним захистом його права.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України Завданням цивільного судочинства є неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Враховуючи, що скасування рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Сущенка В.В. від 22.10.2018 року, номер запису про право власності 28476191, індексний номер 43607039 щодо реєстрації права власності на нежитлові приміщення за ОСОБА_1 має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав), та в даному випадку позивач такі вимоги заявляв, а відтак і скасування рішення нотаріуса є ефективним способом захисту порушеного права, що відповідає завданню цивільного судочинства, передбаченому ст. 2 ЦПК України.

Суд вважає, що застосування наслідків недійсності правочину у вигляді припинення речових прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно є належним способом захисту прав позивача у даній справі. Посилання у доводах скарги про неналежний спосіб захисту порушеного права є безпідставний, виходячи з наступного.

Дійсно, частиною 3 ст.216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, а статтею 387 ЦК України передбачено такий спосіб захисту прав власника як витребування майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

В постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі №6-67цс15, від якої не відступив Верховний Суд, міститься правова позиція, згідно якої норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Однак вказана правова позиція не є релевантною до обставин цієї справи, а тому колегія суддів констатує, що викладена в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року при розгляді справ №6-67-цс15 правова позиція не застосується при вирішенні даної справи. У даному випадку порушено право АГК «Велозаводське» на оформлення права власності на спірні нежитлові приміщення №№18,19 ремонтних майстерень АГК «Велозаводське», які перебувають фактично на балансі автогаражного кооперативу, не зареєстровані за ним на праві власності у розумінні ст.ст. 182, 331 ЦК України, як це було встановлено чинною постановою Харківського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року у справі № 645/1156/17, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України має преюдиціальне значення по цій справі.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірне стягнення витрат на правову допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною, а також положення п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України.

На підтвердження витрат, понесених АК "Велозаводська" судових витрат були надані всі передбачені законом докази, а саме: укладений договір між АКГ "Велозаводська" та АО "КАУ" про надання правової допомоги, вартість послуг зазначена в звітах (актах), а саме 1год = 500 грн із чітким описом виду правової допомоги за кожну витрачену годину.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідачів підлягає стягненню витрати на правову допомогу.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи скарги цього висновку не спростували, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишається без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 11 жовтня 2021 року.

Головуючий - В.Б. Яцина.

Судді - І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.