Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/1831/21
Провадження № 2/553/927/2021
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
04.10.2021м. Полтава
Ленінський районний суд м. Полтави в складі :
головуючого судді: Новака Ю.Д.,
при секретарі: Каленіченко В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Армантіс» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
1. Поновити на посаді «Представник з реклами» в ТОВ «Армантіс» ОСОБА_1 з 02 квітня 2020 року;
3. Стати до роботи з 19 квітня 2021 року.
Із зазначеним наказом ОСОБА_1 ознайомлено 19 квітня 2021 року в ТОВ «Армантіс» за місцем розташуванням підприємства: м. Київ, вул. Микільсько-Слобідська, 1-А, оф. 308/1, що підтверджується листом ТОВ «Армантіс» вих.№5 від 12.04.2021 року про виклик ОСОБА_1 і розпискою директора ТОВ «Армантіс» Галіка І.М. на звороті наказу про поновлення на роботі від 19.04.2021 року.
Наказом ТОВ «Армантіс» від 22 червня 2021 року №22-06/21 «Про звільнення з посади» ОСОБА_1 звільнено з посади «Представник з реклами» з 22.06.2021 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Наказано провести з ОСОБА_1 розрахунок в порядку ст.116 КЗПП України та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку.
Присуджені згідно з постановою Полтавського апеляційного суду по справі №553/757/20 від 17 березня 2021 року кошти з ТОВ «Армантіс» на користь ОСОБА_1 як середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 квітня 2020 року по 18 листопада 2020 року, в розмірі 143 618,84 грн., яка визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів, на даний час Позивачеві не виплачено.
Отже, рішеннями судів по справі №553/757/20 не охоплено період виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19.11.2020 року (дата вказана з постанові Полтавського апеляційного суду по справі №553/757/20 від 17 березня 2021 року) по 19.04.2021 року (дата фактичного поновлення ОСОБА_1 в ТОВ «Армантіс»).
Таким чином, він має право стягнення на його користь середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, по дату фактичного поновлення на роботі 19.04.2021 року.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, надавши до суду заяви про розгляд справи, за їх відсутності, прохали позов задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Згідно ст. 10-13 ЦПК України- суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.
Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.
Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 КЗпП України).
Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Частиною сьомою цієї статті передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
А в силу статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
При цьому, як визначено частиною другою статті 65 Закону України "Про виконавче провадження", рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Предметом цього спору є стягнення з роботодавця середнього заробітку на користь працівника за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Так, чинним законодавством передбачено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок виявляється у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення у подальшому оскаржене у визначеному законом порядку.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Отже, згідно статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Аналогічний висновок щодо правозастосування у спірних відносинах наведений у постанові Верховного Суду від 24.12.2020 у справі №807/2434/15, що врахований судом.
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 18.11.2020 року по справі №553/757/20, позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Армантіс» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Армантіс» № 30-03/20 від 30 березня 2020 року про звільнення з 01 квітня 2020 року ОСОБА_1 з посади представник з реклами згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням посади. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді представник з реклами в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Армантіс» (). Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді представника з реклами в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Армантіс» ().

Постановою Полтавського апеляціного суду від 17.03.2021 року апеляційну скаргу представника ТОВ "Армантіс" - адвоката Глушко М.С. залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2020 року в частині стягнення з ТОВ «Армантіс» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу було скасовано. Стягнуто з ТОВ «Армантіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 квітня 2020 року по 18 листопада 2020 року, в розмірі 143618,84 грн. яка визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів. Стягнуто з ТОВ «Армантіс» на користь держави 3783 грн. судового збору за апеляційний розгляд справи. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2020 року залишено без змін.

Однак, рішення суду від 18.11.2020 у справі №553/757/20 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі фактично виконане відповідачем лише 19.04.2021 року, що підтверджується копією наказу директора ТОВ «Армантіс» від 12.04.2021 №12-04/21, яким підтверджено, що поновлено ОСОБА_1 на посаді «Представник з реклами» в ТОВ «Армантіс» ОСОБА_1 з 02 квітня 2020 року; Встановлено заробітну плату у розмірі посадового окладу зазначеному на 01 грудня 2019 року - 18634 грн. 00 коп. (згідно з рішенням суду); Стати до роботи з 19 квітня 2021 року. /а.с. 17/, що знаходиться в матеріалах справи.

Отже, судове рішення у справі №553/757/20 в частині поновлення позивача на роботі виконане відповідачем лише 19.04.2021.

При цьому згаданий вище наказ не містить положень щодо виплати позивачу середнього заробітку як за час вимушеного прогулу, так і за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

З урахуванням наведеного, суд визнає доведеним факт несвоєчасного виконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі, що є підставою для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку відповідно до статті 236 КЗпП України.

Визначаючи період для розрахунку відповідної компенсації, суд враховує такі обставини.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 17.03.2021 у справі №553/757/20 стягнуто з ТОВ « Армантіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 квітня 2020 року по 18 листопада 2020 року, в розмірі 143618,84 грн. яка визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

Рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі ТОВ «Арматіс» виконане 19.04.2021.

Відповідно до статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Суд також критично оцінює посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

Наказ №12-04/21 «Про поновлення на посаді» від 12 квітня 2021 року ОСОБА_1 одержав 19 квітня 2021 року в ТОВ «Армантіс» за місцем розташуванням підприємства: м. Київ, вул. Микільсько-Слобідська, 1-А, оф. 308/1, що підтверджується листом ТОВ «Армантіс» вих.№5 від 12.04.2021 року про виклик ОСОБА_1 і розпискою директора ТОВ «Армантіс» Галіка І.М. на звороті наказу про поновлення на роботі від 19.04.2021 року, отже строки на звернення до суду з даним позовом не пропущені.

Таким чином, позивач має право на отримання відповідної компенсації за період з 19.11.2020 по 18.04.2021 р. включно, оскільки з наказом від 12.04.2021 №12-04/21 його ознайомлено лише 19.04.2021, а тому він має право на отримання відповідної компенсації за період з 19.11.2020 по 18.04.2021 р.р. включно, оскільки сам наказ містить п.3, в якому зазначено - «Стати до роботи з 19 квітня 2021 року».

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом першим пункту 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньоденна заробітна плата становить: (18634 грн. +18634 грн.) : 41 (20 днів лютий 2020 року + 21 день березень 2020 року) = 908 грн. 98 коп. (розрахунок наведено постанові Полтавського апеляційного суду по справі №553/757/20 від 17 березня 2021 року).

Час вимушеного прогулу, не охоплений рішеннями судів по справі №553/757/20 до дати фактичного поновлення в ТОВ «Армантіс»: з 19 по 30 листопада 2020 року - 8 днів, грудень 2020 року - 22 дні, січень 2021 року -19 дні, лютий 2021 року - 20 днів, березень 2021 року - 22 дні, з 1 по 18 квітня 2021 року - 11 днів. Усього: 102 робочих дні.

Отже стягненню з Відповідача на користь Позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.11.2020 року по 18.04.2021 року в розмірі 92715 грн. 96 коп. (908 грн. 98 коп. * 102 робочі дні).

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Виходячи з того, що вимоги позивача задоволено судом на 99,0% /92715 грн. 96 коп.: 93624,94 х 100/, з урахуванням приписів пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають відшкодуванню відповідачем пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в сумі 927 грн. 90 коп. /937 х 99,0%/.

Керуючись ст. ст. 47, 233, 236, 238 КЗпП, ст.ст. 12, 81, 141, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Армантіс» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Армантіс» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 листопада 2020 року по 18 квітня 2021 року включно в розмірі 92715 грн. 96 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Армантіс» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 927 грн. 90 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 11.10.2021 року.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиЮ. Д. Новак