Справа № 712/7883/21
Провадження № 2/712/2362/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 жовтня 2021 року м. Черкаси
Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого судді Романенко В.А.
за участю секретаря Назаренко М.О.
розглянувши в спрощеному позовному провадженні у судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона, ОСОБА_1 , на підставі договору дарування квартири від 06.05.2001 року є власницею квартири за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 260736019 від 09.06.2021 року.
Разом з нею у зазначеній квартирі зареєстрований її син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою про кількість зареєстрованих від 31.05.2021 року.
Протягом тривалого часу, проживаючи разом з нею, ОСОБА_2 робив її життя нестерпним. Постійні сварки на ґрунті наркотичної залежності її сина, дуже впливали на неї, її здоров`я та емоційний стан. Окрім того, відповідач неодноразово вчиняв крадіжки її коштів та особистих речей, які закладав у ломбард. У зв`язку з аморальним способом життя її сина, поліцією було відкрито декілька кримінальних проваджень. ОСОБА_2 , у зв`язку з прийомом наркотичних речовин, систематично перебував у зміненому стані, неодноразово знаходився у стані передозування. Це призвело до того, що, задля захисту свого життя та прав, у 2019 році вона змушена була звернутись до суду з позовною заявою про зняття з реєстрації місця проживання та виселення відповідача.
Проте, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.06.2020 року їй відмовлено в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.
Судом було встановлено, що відповідач у червні - серпні 2019 року допускав неодноразове створення антисанітарних умов внаслідок забруднення житла, перебуваючи у неадекватному стані з невстановлених причин, при цьому відмовлявся від надання медичної допомоги за викликом позивачки.
Такими діями відповідач порушував права позивачки на користування належним їй житлом на призначення, а отже допускав порушення правил співжиття, що унеможливлювало проживання з ним в одній квартирі.
Разом з тим, недоведеним стало те, що вказані порушення правил співжиття відповідачем вчинялись після вжиття до нього заходів попередження або громадського впливу з боку суду, прокуратури чи поліції. Кримінальні провадження за заявами щодо неправомірних дій відповідача закриті за відсутністю складу правопорушення, а проведення профілактичних бесід відповідачем заперечено і переконливих доказів на спростування вказаних заперечень суду не надано.
Однак, зазначеним рішенням суду від 03.06.2020 року, відповідачу постановлено попередження про те, що у випадках подальшого порушення правил співжиття його може бути виселено з квартири.
З того часу, її син покинув належну їй квартиру і фактично не проживає в ній без поважної на те причини з червня 2020 року, що підтверджується копією акту опитування сусідів від 14.06.2021 № 323.
Вона самостійно сплачує кошти за комунальні послуги, самостійно утримує належну їй квартиру. При цьому вона є пенсіонеркою та отримує пенсію за вислугу років у розмірі 1769 грн., що підтверджується копією довідки про доходи від 17.05.2021 року.
Розмір її доходів змушує її звертатись до Департаменту соціальної політики за призначенням субсидії. Стосунки з відповідачем у неї напружені. Він не повідомляє про своє місцезнаходження. Відмовляється з нею мною спілкуватись. Останній відомий номер телефону сина давно відключений. А оскільки він є працездатним та зареєстрований у її квартирі, то при розгляді її звернення, відповідно до законодавства, для призначення субсидії, враховуються його доходи, відомості про які їй неможливо отримати без його згоди.
Окрім того її син - ОСОБА_2 має безліч боргових зобов`язань. Так як він зареєстрований у її квартирі, листи з вимогами і погрозами кредитори надсилають на її адресу. Вона живе з постійним відчуттям страху та тривоги.
Отже, у зв`язку з тим, що відповідач по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проживає в її квартирі з червня 2020 року без поважних причин, а також з тим, що він не бере участі у витратах по утриманню квартири, сплаті комунальних послуг, добровільно зніматись з реєстрації місця проживання не бажає, вимушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.
Просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН - НОМЕР_1 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме, квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач в судове засідання не з`явилася, скерувала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.
В судове засідання відповідач по справі повторно не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України. Про причини неявки в судові засідання відповідач суд не повідомив, своїм правом на надання відзиву на позов не скористався, заяв про відкладення слухання справи чи розгляд справи за його відсутності до суду не скеровував.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст. ст. 223, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача, відповідача та третьої особи, в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу.
Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.
У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі договору дарування квартири від 06.05.2001 року є власницею квартири за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 260736019 від 09.06.2021 року.
Разом з позивачем у зазначеній квартирі зареєстрований її син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою про кількість зареєстрованих від 31.05.2021 року.
В позовній заяві позивач зазначає, що протягом тривалого часу, проживаючи разом з нею, ОСОБА_2 робив її життя нестерпним. Постійні сварки на ґрунті наркотичної залежності її сина, дуже впливали на неї, її здоров`я та емоційний стан. Окрім того, відповідач неодноразово вчиняв крадіжки її коштів та особистих речей, які закладав у ломбард. У зв`язку з аморальним способом життя її сина, поліцією було відкрито декілька кримінальних проваджень. ОСОБА_2 , у зв`язку з прийомом наркотичних речовин, систематично перебував у зміненому стані, неодноразово знаходився у стані передозування. Це призвело до того, що, задля захисту свого життя та прав, у 2019 році вона змушена була звернутись до суду з позовною заявою про зняття з реєстрації місця проживання та виселення відповідача.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.06.2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , тертя особа: Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання та виселення відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про те, що у випадках подальшого порушення правил співжиття його може бути виселено з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Судом було встановлено, що «відповідач у червні - серпні 2019 року допускав неодноразове створення антисанітарних умов внаслідок забруднення житла, перебуваючи у неадекватному стані з невстановлених причин, при цьому відмовлявся від надання медичної допомоги за викликом позивачки.

Такими діями відповідач порушував права позивачки на користування належним їй житлом на призначення, а отже допускав порушення правил співжиття, що унеможливлювало проживання з ним в одній квартирі.

Разом з тим, недоведеним є те, що вказані порушення правил співжиття відповідачем вчинялись після вжиття до нього заходів попередження або громадського впливу з боку суду, прокуратури чи поліції. Кримінальні провадження за заявами щодо неправомірних дій відповідача закриті за відсутністю складу правопорушення, а проведення профілактичних бесід відповідачем заперечено і переконливих доказів на спростування вказаних заперечень суду не надано.»

З моменту винесення рішення, відповідач покинув належну позивачу квартиру і фактично не проживає в ній без поважної на те причини з червня 2020 року, що підтверджується копією акту опитування сусідів від 14.06.2021 № 323.

Позивач самостійно сплачує кошти за комунальні послуги, самостійно утримує належну їй квартиру. При цьому вона є пенсіонеркою та отримує пенсію за вислугу років у розмірі 1769 грн., що підтверджується копією довідки про доходи від 17.05.2021 року.

Розмір доходів позивача змушує її звертатись до Департаменту соціальної політики за призначенням субсидії. Стосунки з відповідачем у позивача напружені. Відповідач не повідомляє про своє місцезнаходження. Відмовляється з позивачем спілкуватись. Останній відомий номер телефону відповідача давно відключений. А оскільки він є працездатним та зареєстрований у квартирі позивача, то при розгляді її звернення, відповідно до законодавства, для призначення субсидії, враховуються його доходи, відомості про які їй неможливо отримати без його згоди.

Будь-яких перешкод в користуванні вказаним житловим приміщенням позивач відповідачу не чинила, відповідач виселилася з спірної квартири добровільно та не користується нею із власних міркувань. Відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, проте заходів зняття з реєстрації відповідач не вживає.

Реєстрація відповідача у спірній квартирі призводить до покладання на позивача надмірних комунальних платежів, а також утворює перешкоди при здійсненні позивачем права користування, володіння, розпорядження житловим приміщенням, чим порушуються права позивача як власника майна.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача.

Згідно з положеннями ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

На підставі ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить ЦК України (ст. 405).

Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту (ч. 3 ст. 156 ЖК УРСР).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ термін «житло» означає насамперед місце, де особа є «вдома».

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (п. 43 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (п. 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»).

При вирішенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» втрати членом сім`ї власника житла права на його користування, слід керуватися принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й з урахуванням виду спірних правовідносин, іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Розглядаючи право користування житлом члена сім`ї власника урозумінні ст. 1 Протоколу 1 Конвенції як право на майно, слід виходити з того, що воно не є абсолютним і законом встановлені умови його чинності. На підставі ст. 29 ЦК України, ч. 1 і ч. 3 ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України такими умовами, зокрема є проживання у житлі користувачем, здійснення витрат на його утримання, зберігання речей (майна).

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин є ч. 2 ст. 405 ЦК України, приписами якої визначено підстави втрати права користування житлом члена сім`ї власника у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Гарантією дотримання справедливого балансу між майновими правами власника житла та правом користування житлом члена сім`ї є позбавлення члена сім`ї - користувача такого права лише за рішенням суду про визнання його таким, що втратив право на користування житлом.

Із аналізу наведених вище норм слідує, що з вимогою про вирішення у судовому порядку спору про визнання члена сім`ї - користувача житла таким, що втратив право користування ним має право власник або співвласник житла, членом сім`ї якого є користувач житла. А при вирішенні спору встановленню підлягає доведеність на підставі ст.ст. 12, 81 ЦПК України відсутності користування членом сім`ї власника житлом протягом визначеного законом строку без поважних причин, у тому числі нездійснення витрат на утримання житла, відсутність у житлі майна користувача, що означає втрату інтересу у особи як до житла.

З огляду на викладене, позбавлення особи згідно із законом права користування житлом, до якого вона втратила інтерес відповідатиме легітимній меті здійснення власником своїх прав, не буде непропорційним втручанням у право на житло, що змусить її нести надмірний тягар, забезпечить справедливий баланс між правами власника у розумінні ст.1 Протоколу 1 та правом особи на повагу до житла за замістом ст. 8 Конвенції.

Як роз`яснено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року, вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. (ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Право на реєстрацію у житловому приміщенні є похідним від наявності права на користування житлом.

Відповідно до норм ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовідносини, які склались між сторонами регулюються нормами ст. 405 ЦК України, відповідно до частини другої якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки зібраними у справі доказами підтверджено, що відповідач понад року не проживав в належній позивачу квартирі без зняття з реєстрації, участі в оплаті комунальних послуг не бере, реєстрація відповідача у спірному житловому приміщенню створює перешкоди позивачці у користуванні належним їй майном, збільшуючи витрати по утриманню житла позивача, яка змушена оплачувати самостійно комунальні послуги за рахунок своїх коштів, також позбавлена можливості оформити житлову субсидію і, як наслідок скрутного матеріального стану, через відсутність можливості утримувати належне їй житло проживає у неприйнятних житлових умовах, цим порушені права позивача як власника, які підлягають до поновлення та судового захисту.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 19, 76, 81 89, 141, 244, 263-265, 280-285, 352, 354 ЦПК України, ст. 317, 321, 391, 405 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Головуючий: В.А. Романенко