П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2021 року у справі за клопотанням стягувача Головного управління Міністерства фінансів Республіки Білорусь в м. Мінську про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення економічного суду Мінської області від 18 вересня 2019 року про стягнення державного мита з акціонерного товариства «Українська залізнична дорога»,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання стягувача Головного управління Міністерства фінансів Республіки Білорусь в м. Мінську про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення економічного суду Мінської області від 18.09.2019 по справі №84-13/2019 про стягнення державного мита з акціонерного товариства «Українська залізнична дорога».

В обґрунтування клопотання стягувач зазначив, що рішенням економічного суду Мінської області від 18.09.2019 у справі № 84-13/2019 за позовом Мінського транспортного республіканського унітарного підприємства «Мінське відділення Білоруської залізничної дороги» до акціонерного товариства «Українська залізнична дорога» про стягнення збитків, стягнуто суму збитків - 152470,72 білоруських рублів та відшкодування сплаченого державного мита - 5084,72 білоруських рублів.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2021 року клопотання стягувача Головного управління Міністерства фінансів Республіки Білорусь в м. Мінську про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення економічного суду Мінської області від 18.09.2019 про стягнення державного мита з акціонерного товариства «Українська залізнична дорога» задоволено.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій зазначило, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні вищевказаного клопотання.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

Статтею 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Згідно ч. 1 ст. 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у ст. 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Відповідно до ч.1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Свою незгоду з оскаржуваною ухвалою апелянт обґрунтовує тим, що відповідно до ст. 9 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності (надалі - Київська угода) у виконанні рішення може бути відмовлено на прохання сторони, проти якої воно направлене, якщо ця сторона надасть компетентному суду за місцем, де виклопотується виконання рішення, докази того, що:

а) судом держави-учасниці Співдружності Незалежних Держав, що запитується, раніше винесене рішення, яке набуло законної чинності у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і на тій самій підставі;

б) є визнане рішення компетентного суду третьої держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав або держави, що не є членом Співдружності, по спору між тими ж сторонами, про той же предмет і на тій же підставі;

в) спір згідно з цією Угодою вирішений некомпетентним судом;

г) інша сторона не була повідомлена про процес;

д) закінчився трирічний термін давності подання рішення щодо примусового виконання.

Апелянт вважає, що даний спір було вирішено некомпетентним судом, відтак, Печерський районний суд міста Києва не мав права надавати дозвіл на виконання на території України рішення економічного суду Мінської області від 18.09.2019 року. Натомість апелянт вважає, що Договором про користування вантажними вагонами в міжнародному сполученні, укладеному між залізничними компаніями та власниками вагонів в Тегерані 01 травня 2008 р., встановлена підсудність даного спору судам за місцезнаходженням відповідача. Такий же принцип відображено й у національному законодавстві, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 30 ГПК України спори, що виникають з договору перевезення, у разі, коли одним з відповідачів є перевізник, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням перевізника. За таких умов за твердженнями апелянта даний спір було розглянуто некомпетентним судом, оскільки він мав розглядатися господарським судом України.

З вказаною позицією апелянта колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з огляду на наступне:

Порядок вирішення міжнародних спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, регулюється Київською угодою. Відповідно до п. Г ч. 1 ст. 4 вказаної Угоди компетентний суд держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав має право розглядати зазначені в статті 1 цієї Угоди спори, якщо на території цієї держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав мала місце дія або інша обставина, що стала основою для вимог щодо відшкодування шкоди.

Зазначене кореспондується й з положеннями ч. 8 ст. 29 ГПК України, відповідно до яких позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.

В даному випадку підставою для позову до відповідача стало заподіяння шкоди майну позивача, що мало місце на території Республіки Білорусь.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що апелянт невірно трактує даний спір як спір, що виник з договору перевезення. Будь-який договір може створювати та регламентувати взаємовідносини лише для його сторін. В даному ж випадку такі правовідносини між Мінським транспортним республіканським унітарним підприємством «Мінське відділення Білоруської залізничної дороги» та АТ «Українська залізнична дорога» відсутні, а спірні зобов`язання виникли не з договірних, а з деліктних правовідносин.

Окремо звертає увагу суд й на те, що Договір про користування вантажними вагонами в міжнародному сполученні, який є документом міжнародного приватного права, положеннями якого апелянт обґрунтовує свою позицію, не може скасовувати положення міжнародної угоди між урядами країн, тобто угод міжнародного публічного права, якою є Київська угода, що поряд із національним законодавством дозволяє розгляд даного питання судом по місцю спричинення шкоди. Доводи апелянта щодо юрисдикції спору також були предметом розгляду і економічного суду Мінської області, з висновками якого з цього приводу погоджується і колегія суддів Київського апеляційного суду.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду не може прийняти позицію апелянта щодо розгляду справи некомпетентним судом. Не погоджується колегія суддів й з іншими твердженнями апелянта, зокрема щодо неповноти комплекту документів, представленого заявником до суду першої інстанції, зокрема відсутності перекладу українською мовою.

Відповідно до ч. 3 ст. 466 ЦПК України якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додається засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами України.

З аналізу наведеної норми вбачається, що разі врегулювання даного питання міжнародними договорами, документ може надаватися і тою мовою, яка встановлена таким договором.

Статтею 5 Київської угоди передбачена можливість надання документів російською мовою, що і було зроблено заявником в даному випадку.

За таких умов апелянтом не було належним чином доведено свої апеляційній вимоги, відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько