Єдиний унікальний номер 225/494/21
Номер провадження 22-ц/804/2166/21
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2021 року Донецький апеляційний суд колегією в складі:

головуючого судді-доповідача Никифоряка Л.П.

суддів Гапонова А.В., Кішкіної І.В.

за участі секретаря судового засідання Ротар Я.Б.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу що виникла із трудових правовідносин за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня» м. Торецьк про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та виплату середньої зарплати за час вимушеного прогулу, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 11 червня 2021 року (головуючий у суді 1 інстанції Мигалевич В.В.),

В С Т А Н О В И В:

30 січня 2021року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня» м. Торецьк - Підприємства про визнання звільнення незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі лаборанта та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу починаючи з 01 січня 2021року. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що Підприємство не дотрималось порядку вивільнення працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва, оскільки на момент таких змін уповноважений орган Підприємства не запропонував працівникові іншу роботу лаборанта на цьому ж Підприємстві; та відповідач при звільненні позивача з посади лаборанта не врахував її переважного права на зайняття такої посади.

Інший довід ОСОБА_1 зводився до того, що при звільненні адміністрація Підприємства не отримала згоди профспілкової організації членом якої є позивач.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 11 червня 2021 року в позові відмовлено. Суд виходив з того, що відповідач своєчасно поінформував ОСОБА_1 про наступне звільнення та фактично погодився із рапортом завідувачки клінічно-діагностичної лабораторії про те, що у ОСОБА_1 відсутнє переважне право залишення на роботі лаборанта; при цьому посилався на те, що остання не здійснювала дій щодо підвищення свого професійного рівня, не оволодівала навичками забору венозної крові, пасивно ставилася до пропозиції щодо виконання обов`язків старшого лаборанта та мала нижчу в порівнянні з іншими працівниками лабораторії продуктивність праці.

Рішенням суду встановлено, що Підприємство не мало можливості запропонувати позивачу для подальшого працевлаштування вакантні посади відповідно до спеціальності і кваліфікації позивача по причині їх відсутності.

Та суд першої інстанції вважав що роботодавцем дотримано вимог чинного законодавства щодо отримання згоди профспілкової організації членом якої є ОСОБА_1 .

В апеляційному порядку судове рішення оскаржила позивач, в апеляційній скарзі виклала вимогу про скасування рішення суду та задоволення позову. В обґрунтування скарги заявник посилалася на те, що висновки суду про відсутність порушення працедавцем порядку вивільнення працівника ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням чисельності працівників не відповідають дійсним обставинам у справі, оскільки на час персонального попередження про наступне вивільнення суд не врахував, що Підприємство взагалі не пропонувало жодних посад, які були вакантними не за фахом працівника.

Також заявник стверджував про те, що судом не враховано обставин з приводу того що рішення профспілкової організації приймалось без участі працівника та відома останньої.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника також полягало в тому, що суд роблячи висновки про відсутність переважного права на залишення на роботі лаборанта послався на обставини, які жодним чином не перевірялись і не підтверджені належним чином; навпаки заявник стверджувала про те що вона проходила атестацію і здобула вищу кваліфікацію в підтвердження чого свідчить посвідчення, також судом не враховано тієї обставини що на час звільнення позивач мала тривалий безперервний стаж, більший ніж в інших лаборантів залишених на роботі, та того, що їй до настання пенсійного віку лишилися менше трьох років та вона була людиною з інвалідністю третьої групи загального захворювання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначала, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно відзиву, наявні документальні докази з приводу того, що на Підприємстві на час звільнення були відсутні вакантні посади та робота яку могла виконувати працівник і які відповідають її кваліфікації, спростовують доводи позивача; а також вказують на те, що на Підприємстві не було працівників, які виконували одинакові з позивачем функції чи займали однакові посади яких було також скорочено порівняно з якими позивач мала вищий чи однаковий рівень кваліфікації і продуктивності праці чи більшу кількість переваг для залишення на роботі.

Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, за відсутності сторін від яких надійшли письмові клопотання про розгляд справи без них та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до відомостей трудової книжки ОСОБА_1 з 07 серпня 2000року по 31 грудня 2020року працювала в Підприємстві на посаді лаборанта лабораторії /а.с.14-20/.

20 жовтня 2020 року в процесі реформування комунального некомерційного підприємства та оптимізації штатної чисельності Підприємством прийнято рішення про скорочення штатних одиниць з 01 січня 2021року в кількості 51,75 штатних одиниць 6,25 з яких вакансії лаборантів клінічного відділу /копія наказу а.с.48/.

Згідно Наказу Підприємства № 257 від 26 жовтня 2020 року вирішено провести скорочення по клінічно-діагностичній лабораторії, зокрема лаборанта ОСОБА_1 /а.с.49/.

Рапорт комісії з дотримання трудових прав та гарантій працівників при оптимізації штатної чисельності працівників Підприємства в процесі реформування від 20 жовтня 2020року за підписом завідувача клініко-діагностичної лабораторії Тетяни Житецької містить відомості про відсутність у лаборанта клінічного відділу ОСОБА_1 переважного права на залишення на роботі через її відмову виконувати обов`язки старшого лаборанта; відмову виконувати наказ «Про організацію роботи мобільної медичної бригади з проведення заборів зразків біологічних матеріалів від пацієнтів з підозрою на короновірусну хворобу COVID-19» /а.с.127, 129-130, 135-139/; небажання вивчати та оволодівати навиками забору венозної крові з метою виконання наказу «Про затвердження положення по платні послуги, які надаються лікарнею» /а.с.130-131, 132, 133/ та з огляду на тривалість днів непрацездатності /а.с.56/ у зв`язку із хворобою та відпустками без збереження заробітної плати /а.с.109/.

28 жовтня 2020року лаборант клінічного відділу ОСОБА_1 ознайомилась з попередженням про скорочення її посади в якому також йшлося про те, що на момент попередження в підприємстві були відсутні посади, згідно її спеціальності та кваліфікації які би могли бути запропоновані для її подальшого працевлаштування; попередження отримано ОСОБА_1 під особистий розпис /а.с.51/.

Матеріали справи містять витяг з штатного розпису Підприємства підрозділу Клінічно-діагностична лабораторія станом на 02 листопада 2020року та 01 січня 2020року із найменуванням та кількістю штатних посад /а.с.52, 53/ та довідку Підприємства про наявні на ньому вакансії (щодо лікарів, молодшого медичного персоналу, середнього медичного персоналу та інших посад) станом на 28 жовтня 2020року, 31 грудня 2020року та 01 січня 2021 року /а.с.107, 108, 112, 113/.

11 грудня 2020року на засіданні профспілкового комітету КНП «Центральна міська лікарня» прийнято рішення дати згоду на звільнення лаборанта клінічного відділу ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, як таку що не має переважного права на залишення на роботі /а.с.50 пояснювальна записка до протоколу від 11 грудня 2020року а.с.110/.

Наказом № 280-к від 14 грудня 2020року ОСОБА_1 , лаборанта клінічного відділу (лаборант КП 3221 ЗКППТР) клініко-діагностичної лабораторії з 31 грудня 2020року звільнено за скороченням чисельності штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України /а.с.68/.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції зробив висновок про те, що позивачем не підтверджено порушення її прав, оскільки наявні докази вказують на те, що роботодавцем виконані вимоги законодавства.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції в частині вимог що стали предметом оскарження повно з`ясував обставини у справі та правильно застосував норми матеріального права.

Так, при розгляді справи суд першої інстанції з`ясував, що підставою для звільнення ОСОБА_1 стало скорочення чисельності і штату працівників Підприємства.

З урахуванням положень пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У даній справі позивач не заперечувала обставин щодо реформування комунального некомерційного підприємства та скорочення штату працівників задля оптимізації праці.

Положеннями частини 2 статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

За обставинами справи позивачем не підтверджено обставин щодо порушення її права, оскільки сукупністю наданих Підприємством доказів підтверджено що на Підприємстві на момент попередження були відсутні посади, згідно спеціальності та кваліфікації ОСОБА_1 які би могли бути запропоновані для її подальшого працевлаштування та позивач не довела що письмові докази надані позивачем є недостовірними чи одержаними з порушенням порядку, встановленого законом чи у своїй сукупності не давали змоги суду дійти висновку про наявність таких обставин.

Також за результатами перевірки обставин встановлених судом першої інстанції в цій частині встановлено, що Підприємством повною мірою дотримано порядку при звільненні працівника у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників щодо обов`язку працедавця запропонувати працівникові іншу роботу.

Обов`язок роботодавця щодо працевлаштування працівника який підлягає скороченню не є абсолютним та він може підлягати законним обмеженням, таким які передбачені щодо освіти, кваліфікації та відповідного фахового рівня і досвіду роботи.

З урахуванням наведеного довід скарги про те, що вимога запропонувати працівнику роботу чи посаду, яку вона не може обіймати, не витікає із трудового законодавства та не свідчить про порушення прав позивача та наявність правових підстав для задоволення позову.

Беззаперечною також є та обставина що Підприємство також дотрималося вимог законодавства щодо строків попередження працівника про наступне вивільнення, ніщо не вказує на те, що наступні після попередження дії адміністрації Підприємства призвели до працевлаштування інших працівників на посаду, яку могла зайняти ОСОБА_1 та попередження останньої про скорочення 28 жовтня 2020року ґрунтуються на чинному законодавстві і не призвело до порушення прав позивача.

Що стосується доводу апеляційної скарги про переважне право позивача залишитися на роботі, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який відмовляючи в позові в частині цих вимог врахував положення статті 42 КЗпП України та при цьому взяв до уваги письмовий доказ наданий відповідачем, зокрема рапорт комісії з дотримання трудових прав та гарантій працівників при оптимізації штатної чисельності працівників Підприємства який узгоджується із іншими документами долученими відповідачем до матеріалів справи, які свідчать про те, що позивач не мала переважного права щодо залишення на роботі та остання не підтвердила що наявні будь-які обставини які мають правове значення та не були враховані роботодавцем, який для вирішення зазначеного питання створив відповідну комісію та проводив співбесіди з кожним працівником.

Разом з тим, відповідачем підтверджено дотримання вимог статті 43 КЗпП України, щодо отримання попередньої згоди на звільнення працівника з ініціативи роботодавця від виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), оскільки матеріали справи містять таку згоду.

У той же час, ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

У відповідності до положень частини першої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

Причому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі /частина п`ята статті 81 ЦПК України/.

Суд апеляційної інстанції виходить з того, що суд сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснив позивачу та її представнику права та обов`язки щодо надання доказів і сприяв здійсненню їхніх прав і отриманню доказів, а також попереджував про наслідки неподання доказів, встановлені цивільним процесуальним кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Взаємний зв`язок доказів в їх сукупності вказують на їх достатність для вирішення питання щодо дотримання Підприємством вимог чинного законодавства при звільненні ОСОБА_1 , інший доказів позивачем не надано.

Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в апеляційній скарзі без встановлення відповідних фактів щодо обставин, які входять до предмету доказування та заявлені позивачем в обґрунтування своїх вимог.

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в позовній заяві та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Та доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду, що дає підстави відповідно до статті 376 ЦПК України залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 11 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 жовтня 2021 року.

Судді: