ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6329/21 Справа № 214/927/21 Суддя у 1-й інстанції - Прасолов В. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач-Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування в Дніпропетровської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргупредставника позивача ОСОБА_1 адвоката Ярошевського Олексія Тарасовича на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 квітня 2021 року, ухваленого суддею Прасоловим В.М. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 05 травня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2021 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ярошевський О.Т. звернувся до суду з позовом до відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що з 23.10.1989 року по 29.05.1992 рік та з 04.04.1997 року по 13.05.2013 року позивач працював на шахтах «Родіна», «Большевік», «Октябрська», базі МТС, нафтоскладі ВО «Кривбасруда» (на даний час «ПАТ «Кривбасзалізрудком») по різним професіям: підземним машиністом бурової установки, вантажником, прибиральником території.

13.05.2013 року позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію згідно ст.38 КЗпП України.

Працюючи підземним машиністом бурової установки в шкідливих умовах позивач отримав професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень 1 ст. (емфізема легень 1ст.).

Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 4 квітня 2005 року причина професійного захворювання (п.17 акту)- робота впродовж 22 р. 6 міс в умовах запиленості повітря робочої зони, перевищуючої ГДК: пил вмістом вільного двуоксиду кремнію від 10 до 70% в концентрації від 4,1 мг/мЗ до 27,3 мг/мЗ при ГДК 2, мг/мЗ; пил коксовий 18,8 мг/мЗ при ГДК 6,0 мг/мЗ.

Висновком МСЕК (медико-соціальної експертної комісії) від 01.06.2005 року йому вперше встановлено 10% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням.

Висновком МСЕК від 12.07.2006 року йому встановлено 25% втрати професійної працездатності безстроково та визначена потреба у медичній та соціальній допомозі - медикаментозне лікування, ВМП.

Вже довгий час наслідки професійного захворювання викликають в нього страждання не тільки фізичні: задишка при незначному фізичному навантаженні та ходьбі, кашель сухий та з виділенням харкотиння, важкість та біль в грудній клітини, а й моральні: важкість та біль в грудях, кашель не дають спокійно відпочивати, безсоння гнітить, постійно приходять думки що отримані захворювання неможливо вилікувати, стан здоров`я не поліпшується, що викликає страждання і переживання. Позивач змушений постійно лікуватися як амбулаторно так і в стаціонарах, порушено звичний для нього спосіб життя, захворювання вимагає додаткових зусиль для організації його життя, порушено нормальні життєві зв`язки внаслідок неможливості вести активне життя.

Просив стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 200 000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 квітня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди відмовлено повністю.

Представник позивача, адвокат Ярошевський О.Т., будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги.

При цьому, скаржник зазначає, що на час встановлення позивачу Висновком МСЕК від 01.06.2005 року ступеня втрати професійної працездатності у зв`язку з професійнийм захворюванням були чинні норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»), якими моральна шкода, відшкодовувалась потерпілому Фондом, а не роботодавцем (ч.3 ст.28 Закону), тому до спірних правовідносин, суд першої інстанці повинен був застосувати закон у редакції, під час дії, якого позивачу була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку. Відповідний правовий висновок щодо застосування наведеної норми права викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц та від 23.01.2019 у справі №210/2104/16-ц, які повинні враховуватись судами при застосуванні відповідних норм права.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 , відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області просить рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 квітня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

21.07.2021 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшло клопотання відповідача відділення Фонду про зупинення провадження по справі до прийняття висновків узагальнення судової практики Верховним Судом щодо даної категорії справ, яке не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Статтею 252 ЦПК України визначено право суду, за яких підстав він має право зупинити провадження у справі.

Згідно з пунктом 10 частини 1 вказаної статті суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що на підставі п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України, суд зупиняє провадження у справі лише у тому випадку, коли її неможливо розглянути у зв`язку з тим, що питання про наявність певних фактів, від яких залежить її вирішення, відповідно до чинного законодавства вирішується в іншій цивільній, господарській або кримінальній справі чи у справі, що розглядається в адміністративному порядку. Сам по собі розгляд питання іншим органом, не пов`язаний зі встановленням наявності чи відсутності таких фактів, не є підставою для зупинення провадження. Зупинення провадження в цивільній справі з мотивів наявності іншої справи, яка розглядається в порядку цивільного, кримінального, господарського чи адміністративного судочинства, може мати місце тільки в тому разі, коли в цій, іншій, справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у цивільній справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Заплановане Верховним Судом підготування відповідного аналізу судової практики в аналогічних справах не є підставою для зупинення провадження у даній справі, у зв`язку з чим, заявлене відповідачем клопотання не підлягає задоволенню.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч. 1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарги представника позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач з 23.10.1989 року по 29.05.1992 рік та з 04.04.1997 року по 13.05.2013 року працював на шахтах «Родіна», «Большевик», «Октябрська», базі МТС, нафтоскладі ВО «Кривбасруда» (нині ПАТ «Кривбасзалізрудком) за різними професіями: підземним машиністом бурової установки, вантажником, прибиральником території. 13.05.2013 року він був звільнений з підприємства за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію згідно ст.38 КЗпП України, що вбачається з трудової книжки (а.с. 8-9).

Працюючи підземним машиністом бурової установки в шкідливих умовах, позивач отримав професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень 1 ст. (емфізема легень 1ст.).

Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 4 квітня 2005 року, причиною професійного захворювання (п.17 акту), визначена робота впродовж 22 років 6 місяців в умовах запиленості повітря робочої зони, перевищуючої ГДК: пил вмістом вільного двуоксиду кремнію від 10 до 70% в концентрації від 4,1 мг/мЗ до 27,3 мг/мЗ при ГДК 2, мг/мЗ; пил коксовий 18,8 мг/мЗ при ГДК 6,0 мг/м3 (а.с. 10-11).

Висновком МСЕК від 01.06.2005 року, позивачеві вперше встановлено 10% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням.

Висновком МСЕК від 12.07.2006 року, позивачеві встановлено 25% втрати професійної працездатності безстроково та визначена потреба у медичній та соціальній допомозі - медикаментозне лікування, ВМП (а.с. 12-12 зворот).

У зв`язку із вказаними розладами здоров`я у позивача наявні: задишка при незначному фізичному навантаженні та ходьбі, кашель сухий та з виділенням харкотиння, важкість та біль в грудній клітці, в зв`язку з чим він неодноразово проходив стаціонарне лікування, що встановлено випискою із медичної карти (а.с. 14), випискою-епікризом (а.с. 15).

Суд, першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову позивачеві ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог виходив з того, що на час встановлення позивачу втрати працездатності, Дію частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яка передбачала, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів було зупинено на 2006 рік згідно з Законом N 3235-IV ( 3235-15 ) від 20.12.2005 ), тому моральну шкоду повинен відшкодовувати роботодавець, який не створив належних умов праці позивача, тому підстави для покладання на Відділення виконавчої дирекції фонду обов`язку здійснювати таку виплату відсутні.

Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції та погоджується з доводами представника позивача ОСОБА_2 , що саме Фонд повинен відшкодувати ОСОБА_1 завдану професійним захворюванням моральну шкоду, з огляду на наступне.

Так, ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст.4 Закону України від 14 січня 1998 року №16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 ст.1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п.1 ч.1 ст.21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч.3 ст.28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч.3 ст.34).

З огляду на положення ст.ст.21, 28, 30, 34, 35 Закону України від 23 вересня 1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відтак, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача ОСОБА_1 з 01 червня 2005 року, тобто з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, коли діяли норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», які покладали обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди, спричиненої працівникові професійним захворюванням, саме на Фонд.

Частинами 1, 3 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення висновком МСЕК від 01.06.2005 року ОСОБА_1 стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі ст.21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до ст.13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст.14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Відповідно до абз.4 ст.1, підпункту «е» п.1 ч.1 ст.21, ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону №1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено ч.3 ст.34 Закону №1105-XIV, що передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Пунктом 2 частини 44 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» пункт 3 розділу ХІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату непрацездатності» доповнено абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року».

Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі №1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року №77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року.

Відповідно до ч.8 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст.5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, у світлі рішення Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі № 1-32/2008, Закон України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема й цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

З урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року. Визначальною в цьому випадку для особи є дата встановлення МСЕК (ЛТЕК, МТЕК, ВТЕК) стійкої втрати професійної працездатності.

Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) та від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17 (провадження № 14-288цс19).

Як вбачається з матеріалів справи, на час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з професійними захворюваннями обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався саме на Фонд соціального страхування, що узгоджується із Законом України №1105-XIV, а відтак висновок суду, що моральну шкоду позивачеві повинен відшкодовувати роботодавець, який винний у виникненні у позивача професійного захворювання, тому Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області не є належним відповідачем по справі, колегія суддів вважає неправильним, оскількизважаючи на дату настання страхового випадку у позивача ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), роботодавець не є особою, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування моральної шкоди.

Згідно ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів на підставі досліджених доказів, дійшла висновку, що суд першої інстанції, відмовивши позивачу ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог з підстав подання позову до неналежного відповідача, невірно застосував норми матеріального права, застосувавши закон, який не підлягав застосуванню, і не застосував закон, який підлягав застосуванню, що є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили.

Так, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали у здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, враховує, що вперше позивачу у червні 2006 року висновком МСЕК було встановлено 10% втрати професійної працездатності через отримане професійне захворювання, а через рік 12.07.2006 року ступінь втрати професійної працездатності збільшилась до 25% і була встановлена безстроково, що свідчить про неможливість покращення стану здоров`я позивача у майбутньому, що вносить істотні вимушені зміни у спосіб життя позивача, а також період роботи в шкідливих умовах праці 22 роки 6 місяців та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що достатнім співмірним та справедливим буде компенсація з Фонду на користь позивача моральної шкоди в розмірі 60 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частина 6 ст.141 ЦПК України передбачає, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач ОСОБА_1 при подачі позову до суду на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору, який мав би сплати у розмірі 1% від ціни позову, що становить 2000 грн., але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2021 року (позов подано у лютому 2021 року), що становить 908 грн., тому стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 908 грн. за подачу позивачем позову до суду, а також 1362 грн. (150% від 908 грн.) за подачу позивачем апеляційної скарги, що разом становить 2270 грн. (908+ 1362).

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ярошевського Олексія Тарасовича задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 квітня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовні вимогиОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування в Дніпропетровської області про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути зУправління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (ЄДРПОУ 41323962, місце знаходження: м. Дніпро вул. Дмитра Яворницького, 93) на користь ОСОБА_1 ((РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) в рахунок відшкодування морально шкоди 60 000 грн. (шістдесят тисяч гривень) без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнути зУправління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (, місце знаходження: м.Дніпро вул.Дмитра Яворницького, 93) на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої і апеляційної інстанції в розмірі 2270 грн.(дві тисячі двісті сімдесят гривень).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2021 року.

Головуючий:

Судді: