РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2021 року

м. Рівне

Справа № 570/4833/20

Провадження № 22-ц/4815/1017/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 ,

відповідачі: Приватне акціонерне товариство Страхова компанія "ПЗУ Україна", Публічне акціонерне товариство "Страхова компанія "Універсальна",

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційні скарги представника Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "ПЗУ Україна" Аврамець О.М. та представника Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" адвоката Корнілова Л.О. на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2021 року, ухвалене в складі судді Гнатущенко Ю.В., повний текст якого складено 12 квітня 2021 року у справі № 570/4833/20,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "ПЗУ Україна", Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1., приблизно о 14 год. 10 хв. ОСОБА_5 , керуючи автомобілем BMW 320, р.н. НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною вул. Млинівська, зі сторони вул. Соборна в напрямку вул. Біла у м. Рівне, під час здійснення маневру повороту ліворуч, не надав переваги у русі зустрічному автомобілю ВАЗ 111730, р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 та допустив зіткнення з останнім. У результаті ДТП пасажир ВАЗ 111730, р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_6 - дружина ОСОБА_1 , від отриманих травм загинула на місці події. Водій ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до медичного закладу. Вказані обставини встановлені вироком Рівненського міського суду від 27.02.2020 року у справі № 569/12804/19.

Особами, які мають право на відшкодування майнової та немайнової шкоди внаслідок смерті потерпілої в ДТП ОСОБА_6 є: малолітній син - ОСОБА_4 , в інтересах якого дії батько ОСОБА_1 ; син - ОСОБА_3 ; чоловік - ОСОБА_1 ; мати - ОСОБА_2 .

У травні 2020 р. ПрАТ СК «ПЗУ Україна» було виплачено позивачам 125000 грн., що становить 50% суми, що підлягала відшкодуванню. Другу половину суми відповідач відмовився виплачувати, посилаючись на норми 1187, 1188, 1190 ЦК України та п. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», мотивуючи свою відмову спільною частковою відповідальністю з ПАТ «СК «Універсальна» за шкоду заподіяну взаємодією двох джерел підвищеної небезпеки.

ПАТ «СК «Універсальна» відмовило у здійсненні страхової виплати, пославшись на ту обставину, що винним у дорожньо-транспортній пригоді визнаний водій автомобіля BMW 320, а за таких обставин, на думку ПАТ «СК «Універсальна», дана страхова компанія не несе відповідальності перед третіми особами за вищевказаним випадком та не має правових підстав для виплати страхового відшкодування.

Просить суд про задоволення позовних вимог.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "ПЗУ Україна", Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задоволено

Стягнуто солідарно з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» та ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» на користь ОСОБА_1 25038 грн. у порядку відшкодування витрат на поховання та встановлення надмогильного пам`ятника, 75114 грн. у порядку відшкодування шкоди, що пов`язана з втратою ОСОБА_4 годувальника, 6259,50 грн. моральної шкоди.

Стягнуто солідарно з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» та ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» на користь ОСОБА_3 6259,50 грн. моральної шкоди.

Стягнуто солідарно з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» та ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» на користь ОСОБА_4 6259,50 грн. моральної шкоди.

Стягнуто солідарно з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» та ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» на користь ОСОБА_2 6259,50 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» та ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» у рівних частинах на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11250 грн., а саме по 5625 грн. з кожного.

Стягнуто з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» та ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» судовий збір на користь держави у розмірі 840,80 грн. з кожного.

Не погоджуючись з означеним рішенням, ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» вважає, що розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) має визначатися шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість винних осіб, при цьому не заперечує розміру такого відшкодування.

Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову до ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна».

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «СК «Універсальна» посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати в частині задоволення позовних вимог до страхової та ухвалити в цій частині нове рішення яким в задоволені позовних вимог відмовити.

Покликається на те, що дорожньо-транспортна пригода, яка сталась 10 березня 2019 року не є страховим випадком.

Зазначає, що вимоги про стягнення коштів є безпідставними, такими, що не відповідають чинним нормам законодавства, що регулює спірні правовідносини.

У даній справі обов`язок з виплати страхового відшкодування покладається лише на особу винну в настанні ДТП, та на Страховика забезпеченого транспортного засобу BMW 320, д.р.н. НОМЕР_1 , а саме ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна».

У відзиві на апеляційні скарги позивачі заперечують доводи останніх просять рішення суду залишити без зміни, а апеляційні скарги без задоволення. Разом з тим, просять стягнути витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1. в світлу пору доби, біля 14 год. 08 хв., ОСОБА_5 , керуючи автомобілем марки БМВ 320, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись лівою смугою руху проїзної частини вул. Млинівській в м. Рівне, зі сторони вул. Соборна в напрямку вул. Біла, в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3. та пунктів 10.1 і 10.4 Правил дорожнього руху, що затверджені Постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306, поблизу будинку № 25, що по вул. Млинівська, проявив неуважність до дорожньої обстановки, перед виконанням маневру повороту ліворуч з подальшим виїздом на смугу зустрічного руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу зустрічному транспортному засобу, виїхав на смугу зустрічного руху, чим створив аварійну обстановку, та допустив зіткнення із автомобілем марки ВАЗ реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався у зустрічному напрямку.

У результаті ДТП пасажир автомобіля марки ВАЗ 111730, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_6 отримала тяжкі тілесні ушкодження у результаті яких загинула на місці події, а водій цього ж транспортного засобу ОСОБА_1 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

За фактом ДТП було відкрито кримінальне провадження № 0000056 від 10.03.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вироком Рівненського міського суду від 05.12.2019 р. ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Цивільно-правова відповідальність водія який здійснював експлуатацію транспортного засобу ВАЗ 111730, р.н. НОМЕР_2 була застрахована в ПАТ «СК «Універсальна» поліс №АК/8627012.

Цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну водієм транспортного засобу BMW 320, р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_5 , несе ПрАТ СК «ПЗУ Україна» за полісом PL/02/35846734.

Розмір шкоди завданої внаслідок ДТП становить 250380 грн., з яких: 150228 грн. - шкода пов`язана із втратою годувальника; 50076 грн. - моральна шкода заподіяна смертю фізичної особи; 50076 грн. - витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, який сторонами не оспорюється.

28.08.2020 р. ПАТ "Страхова компанія «Універсальна" відмовила у виплаті страхового відшкодування позивачам.

ПрАТ СК «ПЗУ Україна» було відшкодовано позивачам 125000 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з яким, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

За змістом цієї норми обов`язок з відшкодування шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного з них, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини.

Частиною першою статті 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

В разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (частина перша статті 543 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується (стаття 1201 ЦК України).

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.

Закон № 1961-IV регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом пункту 22.1 статті 22, статті 23 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.

Згідно зі статтею 27 Закону страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами.

За змістом пункту 36.3 статті 36 Закону у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Враховуючи зазначене, слід дійти висновку, що внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншій особі, а тому на підставі частини другої статті 1188 ЦК України особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини та в солідарному порядку з огляду на положення частини першої статті 1190 ЦК України. У такому випадку позивач має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх володільців транспортних засобів разом, так і від будь-кого з них окремо.

Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 24 лютого 2021 року у справі № 195/646/19, від 10 січня 2019 року у справі № 274/4882/17-ц.

Установлено, що страховиком ПрАТ СК «ПЗУ Україна» здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 50% від загальної суми, що підлягала відшкодуванню потерпілим.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки (автомобіля BMW 320, р.н. НОМЕР_1 , та автомобіля ВАЗ 111730, р.н. НОМЕР_2 ) було завдано шкоди іншим особам, а тому на підставі частини другої статті 1188 ЦК України особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. У такому випадку позивач має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх володільців транспортних засобів разом, так і від будь-кого з них окремо.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доводи апеляційної скарги ПрАТ СК «Універсальна» про те, що дорожньо-транспортна пригода, яка сталась ІНФОРМАЦІЯ_1 за участю автомобілів BMW 320, р.н. НОМЕР_1 , ВАЗ 111730, р.н. НОМЕР_2 , внаслідок якої загинула ОСОБА_6 , не є страховим випадком, оскільки через відсутність вини водія ОСОБА_1 у скоєнні цієї дорожньо-транспортної пригоди у страховика не виникає цивільно-правової відповідальності, є безпідставним, так як цивільно-правова відповідальність особи, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, передбачена статтею 1187 ЦК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для визнання дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинула дружина позивача, страховим випадком є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності понесення позивачами таких витрат, які були підтверджені договором про надання правничої допомоги від 20 листопада 2020 року, укладеним між ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням «Скрипнюк та партнери», рахунком-фактурою № 22 від 16 березня 2021 року на суму 11250 грн., актом виконаних робіт від 16 березня 2021 року та квитанціями на їх оплату від 18 березня 2021 року в розмірі 8000 грн. та 3250 грн. Також судом вірно враховано, що відповідачами не була доведена неспівмірність таких витрат. За такого, відповідно до вимог ст.ст. 137, 141 ЦПК України суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивачів витрати на правничу допомогу з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, представник позивачів - адвокат Скрипнюк В.Р. у відзивах на апеляційну скаргу ставить питання про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник ОСОБА_1 - адвокат Богомазом А. П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції представником надано: акт виконаних робіт від 05.07.2021 року, акт виконаних робіт від 30.07.2021; рахунок-фактура № 34 від 30.07.2021; квитанцію від 31.08.2021 про сплату ОСОБА_1 на користь адвокатського бюро «Скрипнюк та партнери» 2160 грн.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу по актах виконаних робіт від 05 липня 2021 року на суму 2250 грн., та від 30 липня 2021 року на суму 2250 грн., колегія суддів відмовляє, оскільки такі непідтверджені належними доказами.

Скрипнюк В.Р. не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Інформація, яка міститься в актах виконаних робіт, зокрема перелік наданих послуг та витрачений на них час, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язаних з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Витрати за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок відповідачів.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" адвоката Корнілова Л.О. залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "ПЗУ Україна" Аврамець О.М. залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2021 року залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 07 жовтня 2021року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.