КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №372/2104/21
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 7 червня 2021 року (суддя Зінченко О.М.) про відмову у забезпеченні позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

у червні 2021р. ОСОБА_1 звернувся до суду із клопотанням про забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_2 із забороною його відчуження.

Обґрунтовуючи клопотання, заявник посилався на те, що з 6 серпня 2000 року він та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Обухівського районного суду від 9 липня 2020р., яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2020р., шлюб між ними розірвано.

Заявник стверджував, що за час перебування у шлюбі подружжям було набуте наступне майно: квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 365,2кв.м за адресою: АДРЕСА_4 ; земельна ділянка, загальною площею 0,054га, кадастровий номер: :04:014:0065; квартира АДРЕСА_5 ; житловий будинок, загальною площею 499кв.м та господарські споруди, які розташовані за адресою АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта в РПВН 30400662, РНОКПП НОМЕР_1 ); автомобіль Lexus RХ350, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

Заявник зазначав, що незважаючи на те, що більшу частину майна було придбано виключно за його особисті кошти, в силу життєвих обставин, що склалися, титульним власником майна було вказано ОСОБА_2 , якою цей факт було сприйнято як можливість вільного одноосібного розпорядження вказаним майном на власний розсуд, вона неодноразово намагалася вчинити правочини щодо одноособової реалізації майна, набутого за час шлюбу, підтвердженням чого, є спроби реалізації частини вищезгаданого нерухомого майна, через уповноважену нею довірену особу, яка надає посередницькі послуги при здійснені правочинів із нерухомістю.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 7 червня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_2 , із забороною його відчуження.

Заявник посилається на неврахування судом наданих ним доказів того, що ОСОБА_2 намагалася реалізувати спільне майно, що може істотно порушити у майбутньому права та охоронювані законом його інтереси, а також можливість реального виконання рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Ткаченко О.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, вважаючи, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви про поділ майна колишнього подружжя з вимогами вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_2 , не надав суду доказів наявності у власності ОСОБА_2 будь-якого майна, в якості доказів існування ризику відчуження майна послався на інформацію, яка не є достовірною та взагалі не стосується майна, що перебуває у спільній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , і належить іншим особам; ввів суд в оману, оскільки фактично вимоги ОСОБА_1 стосуються не спільного майна колишнього подружжя, а нерухомого майна, яке було відчужено ними до моменту розірвання шлюбу, та не повідомив суд про те, що в провадженні інших судів перебувають справи між тими самими сторонами щодо спірного майна.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Ткаченко О.В., яка просила залишити ухвалу суду без змін, вивчивши надані матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, а також, що такі заходи забезпечення позову, як накладення арешту на все майно, є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів

відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в

майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, за змістом наведених вище норм умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду».

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 зазначив, що має намір звернутися до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Разом з цим, у заяві про забезпечення позову не просить накласти арешт на майно, про поділ якого має намір заявити позов, а просить накласти арешт на все майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 , не обґрунтовуючи свої вимоги.

Також до заяви ОСОБА_1 не додав жодного документу у підтвердження своїх посилань, що майно, про поділ якого він має намір заявити позовні вимоги, перебуває у власності ОСОБА_2 .

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість встановити співмірність вжиття заходів забезпечення позову, про які

просить заявник, з його майбутніми позовними вимогами.

Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що створять перешкоди для виконання судового рішення, без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не оцінив надані заявником докази у підтвердження обставин, викладених у заяві про забезпечення позову, колегія суддів вважає безпідставними, так як до заяви про забезпечення позову будь-які докази додані не були, а зазначення у заяві електронних адрес веб-сайтів не є доказами у розумінні ст. 100 ЦПК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що ухвала судом першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для її скасування не вбачає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 7 червня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 7 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк