КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І.(суддя-доповідач), суддів Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 23 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулась з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що з 22 листопада 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони у справі мають двох дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З лютого 2017 року сторони припинили проживати разом та рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року їх шлюб було розірвано.

Після розірвання шлюбу сторін у справі, їх діти залишилися проживати з матір`ю.

З моменту розірвання шлюбу відповідач на власний розсуд сплачує кошти на утримання дітей, розмір яких відповідав межам встановленим Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік».

Вказувала, що коштів недостатньо для потреб дітей, оскільки вона в середньому щомісячно витрачає на обох дітей понад 20 000 гривень.

Просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі по 3 500 гривень щомісячно на кожну дитину до досягнення повноліття, а також на забезпечення додаткових витрат, яких діти потребують постійно, на сина ОСОБА_4 по 3 000 гривень щомісячно до досягнення сином повноліття, на забезпечення додаткових витрат на дочку ОСОБА_3 по 2 000 гривень щомісячно до досягнення дочкою повноліття.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 23 червня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей - по 3500 грн. на кожну щомісячно, у задоволенні вимог про стягнення додаткових витрат відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував його матеріального становища, що свідчить про неможливість сплачувати аліменти у визначеному розмірі.

Вказує що його дохід становить суму значно меншу визначеного розміру аліментів, при цьому вказує, що має на утриманні дружину, малолітнього сина та непрацездатного батька.

Зауважує, що він має змогу сплачував аліменти у мінімальному гарантованому розмірі відносно прожиткового мінімуму, що відповідатиме його матеріальному стану.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що витрати відповідача значно перевищують його заробіток, а тому його доводи відхиляє.

Зауважує, що в користуванні відповідача наявне рухоме та нерухоме майно, що свідчить про його достатнє матеріальне забезпечення.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 3500 грн. на кожну дитину відповідно до встановленого його матеріального стану, що буде достатнім для повноцінного розвитку дітей.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що з 22 листопада 2002 року сторони у справі перебувала у зареєстрованому шлюбі, зареєстрованому Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з державним центром розвитку сім'ї, актовий запис № 2727 (а.с.15).

Позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є батьками дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 16,17).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року шлюб сторін було розірвано (а.с.18 - 20).

Після розлучення сторін у справі діти проживають з позивачкою, остання виконує обов`язки щодо утримання дітей, забезпечення їх фізичного зростання та психологічного розвитку, навчання.

Малолітньому ОСОБА_4 встановлений діагноз: загальний недорозвиток мовлення І-ІІ типу, гіпертрофію аденоїдів ІІ-ІІІ ступеня, гіпертрофію мигдалин І-ІІ ступеня.

Такий стан здоров`я дитини - ОСОБА_4 потребує лікування та заходів реабілітації для забезпечення належного фізичного та психологічного розвитку.

ОСОБА_2 несе витрати для забезпечення поглибленого вивченням іноземних мов дочкою ОСОБА_3 та відвідування дочкою спортивної секції з великого тенісу.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст.ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина 3 ст.181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до положень ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів на дитину суд враховує наступні обстаивни: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Колегія суддів приходить до висновку, що визначаючи розмір аліментів у твердій грошовій сумі, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про визначення розміру в сумі 3500 грн. на кожну дитину щомісячно, із врахуванням вимог зазначених у ч.1 ст.182 СК України, матеріального стану відповідача, приписів ч.2 ст.182 СК України, згідно яких розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Встановивши ту обставину, що в сторін є неповнолітні діти, які проживають з позивачем та фактично знаходиться на її утриманні, тоді як відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, а відповідач є здоровою особою працездатного віку, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що з ОСОБА_1 підлягають стягненню аліменти на утримання дитини.

Відповідач погоджується із своїм обов`язком, щодо утримання дітей, при цьому вважає, що розмір аліментів визначений судом першої інстанції є надмірним, з чим колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Місцевий суд вірно врахував розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку під час визначення розміру аліментів.

Встановлено загальновідомі обставини, які не потребують доказування, а саме те, що ОСОБА_2 витрачає кошти необхідні для дитини на харчування, на проїзд до навчального закладу, купівлю одягу, придбання підручників, зошитів, канцелярських товарів та інше приладдя для навчання, на забезпечення дозвілля дитини, оздоровлення та відпочинку.

Апеляційний суд зазначає, що відповідач є працездатним чоловіком, доказів, які б вказували на наявність вад здоров`я, які б обмежували можливості працювати матеріали справи не містять. Відповідач не надав суду доказів того, що має скрутне матеріальне становище, а тому підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини в необхідному для цього розмірі немає.

Посилання відповідача на зменшення заробітної плати, колегія суддів відхиляє, оскільки при визначенні суми аліментів враховується не тільки розмір доходу, а й загальне матеріальне становище батька.

З`ясовано, що ОСОБА_1 має нерухоме майно, з матеріалів справи вбачається, що останній здійснює витрати у значному обсязі, що свідчить про його належне матеріальне становище.

Таким чином, не було встановлено обставин, які б давали можливість встановити скрутне матеріальне становище відповідача та неможливість приймати участь матеріальному забезпеченні достатньому для гармонійного розвитку дітей.

Крім того, згідно положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, при цьому позивачкою надано достатні докази на підтвердження витрат на утримання дитини у визначеному нею розмірі.

Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять доказів, які б надавали підстави для звільнення відповідача від обов`язку достатнього утримання його дітей для повноцінного їх розвитку.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «11» жовтня 2021 року.

Сліпченко О.І.

Гаращенко Д.Р..

Сушко Л.П.