П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2021 року м. Київ

Справа № 755/24743/14-ц

Провадження № 22-ц/824/11775/2021

Резолютивна частина постанови оголошена 06 жовтня 2021 року

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2021 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Журавльова Д.Д.

учасники справи:

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1

відповідачі за зустрічним позовом Акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_2

третя особа ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк», на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 21 квітня 2021 року у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені.

В ході розгляду даної справи представником відповідача Глівая С.В. , що представляла інтереси відповідача ОСОБА_1 була подана зустрічна позовна заява за позовом ОСОБА_1 до АТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним.

13 січня 2015 року зустрічний позов було прийнято судом до розгляду .

Під час розгляду вказаної справи ухвалою суду від 30 листопада 2016 року зустрічну позовну заяву за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним було залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України ( в ред. 2012 р.).

Також 30 листопада 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва було ухвалено рішення за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені, відповідно до якого позовні вимоги були задоволені та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу за кредитним договором № №32-3Х5/02-2005И від 15 лютого 2005 року у розмірі 88 137 доларів США 53 центи та 471 грн. 8 коп.

02 вересня 2019 року представником відповідача Глівая С.В. , що представляла інтереси відповідача ОСОБА_1 були подані апеляційні скарги на рішення Дніпровського районного суд м.Києва та ухвалу суду про залишення позову без розгляду, що були постановлені судом 30 листопада 2016 року.

Відповідно до постанови Київського апеляційного суду 19 листопада 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Глівої С.В. було задоволено та скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 30 листопада 2016 року якою було залишено зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним без розгляду та вказана цивільна справу була направлено до Дніпровського районного суду м.Києва для продовження розгляду в частині заявлених зустрічних позовних вимог.

Відповідно до позовних вимог за зустрічним позовом представник позивача Глівая С.В. просить суд визнати договір поруки №32-3Х5/02-200И/5 від 15.02.2005 року та Додаткову угоду №1 від 4 лютого 2009 року до Договору поруки №32-3Х5/02-200И/5 від 15.02.2005 р., що укладені між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсними з моменту укладання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не укладав та не підписував будь - яких договорів поруки №32-3Х5/02-200И/5 від 15.02.2005 року та Додаткової угоди №1 від 4 лютого 2009 року до Договору поруки №32-3Х5/02-200И/5 від 15.02.2005 р., відповідно до яких він ніби - то поручився за виконання зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором № 32-3Х5/02-2005И, що був укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 , на підставі якого останній отримав кредитні кошти в розмірі 96 тис. доларів США.

Свою позицію ОСОБА_1 обґрунтовує посиланням на вимоги ст.ст. 203, 215 ЦК України.

В ході судового розгляду судом було залучено в якості третьої особи на стороні відповідача без заявлення самостійних вимог ОСОБА_3 в зв`язку з тим, що до останнього перейшло право вимоги за вказаним вище кредитним договором № 32-3Х5/02-2005И на підставі договору факторингу №21/11/2/2019 від21.11.2019 р.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до АТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання договору поруки недійсним задовольнено частково.

Визнано недійсним Додаткову угоду №1 від 04 лютого 2009 року до договору поруки №32-3X5/02-:2005И/1 від 15 лютого 2005 року, що була укладена між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 ..

Стягнуто з відповідача АТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. та витрати по оплаті судово - почеркознавчої експертизи в розмірі 13075, 2 грн. , а всього стягнути 13 318 грн. 80 коп.

В іншій частині задоволення позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «УкрСиббанк» подано апеляційну скаргу, в якій банк просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що рішення ухвалено в умовах неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Дяченко В.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

АТ «УкрСиббанк» участь свого представника в судовому засіданні не забезпечив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності представника АТ «УкрСиббанк».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені представником ОСОБА_1 адвокатом Дяченком В.В., колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15 лютого 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 32-3Х5/02-2005И, за яким банк зобов`язався надати позичальнику ОСОБА_2 , а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 96 000 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату укладання договору складає 508 742 гривні 40 копійок, у порядку і на умовах, визначених у даному договорі .

Відповідно до п.п. 1.2.1. п. 1.2. Розділу 1 кредитного договору, надання кредиту здійснюється у наступний термін: з 15 лютого 2005 року.

Згідно п.п. 1.3.1. п. 1.3. Розділу 1 кредитного договору, за використання кредитних коштів у межах установленого терміну кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 14 процентів річних.

15 лютого 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до кредитного договору № 32-3Х5/02-2005И від 15 лютого 2005 року, відповідно до якої сторонами було погоджено доповнити пункт 1.3. «Плата за кредит» кредитного договору підпунктом п. 1.3.1.1. та погоджено, що позичальник приймає участь в Акції «Дешевше разом!» і йому видається чотири картки акції, що надають право на зменшення процентної ставки за користування кредитом, наданим згідно до цього договору (а.с. 15).

04 лютого 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору.

Для забезпечення виконання зобов`язань відповідача ОСОБА_2 за кредитним договору №32-3Х5/02-2005И від 15 лютого 2005 року було укладено договір поруки №32-3Х5/02-2005И/1 від 15 лютого 2005 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 ; договір поруки № 32-3Х5/02-2005И/2 від 15 лютого 2005 року між AT «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 . Відповідно до п. 2.1. договорів поруки, для підтвердження згоди поручителів забезпечувати змінене зобов`язання було укладено додаткову угоду №1 від 04 лютого 2009 року до договору поруки №32-3X5/02-:2005И/1 та отримано заяву ОСОБА_4 про надання згоди забезпечувати змінене зобов`язання.

Для об`єктивного та всестороннього розгляду вказаної справи судом було задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 та в рамках розгляду справи призначено судово-почеркознавчу експертизу з метою встановлення факту ( укладання) підписання договору поруки №32-3Х5/02-2005И/1 від 15 лютого 2005 року та додаткової угоди №1 від 04 лютого 2009 року до договору поруки №32-3X5/02-:2005И/1 позивачем ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №25259/25260/20-32/31795?31800/20-32 від 27.11.2020 року слідує, що підписи від імені ОСОБА_1 які містяться у графі «Поручитель» на лицевій стороні кожного аркуша договору поруки №32-3Х5/02-2005И/1 від 15 лютого 2005 року та додаткової угоди №1 від 04 лютого 2009 року до договору поруки №32-3X5/02-:2005И/1 в графі «Поручитель» - виконані рукописним способом, без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів.

Підписи від імені ОСОБА_1 які містяться у графі «Поручитель» на лицевій стороні кожного аркуша договору поруки №32-3Х5/02-2005И/1 від 15 лютого 2005 року виконані ОСОБА_1 .

Підписи від імені ОСОБА_1 які містяться у графі «Поручитель» Додаткової угоди №1 від 04 лютого 2009 року до договору поруки №32-3X5/02-:2005И/1 від 15 лютого 2005 року виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 не підписував ( не укладав) Додаткову угоду №1 від 04 лютого 2009 року до договору поруки №32-3X5/02-:2005И/1 від 15 лютого 2005 року, що була укладена між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Доказів, які б свідчили, що позивач ОСОБА_1 не укладав договору поруки №32-3Х5/02-2005И/1 від 15 лютого 2005 року між АКІБ УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 учасниками процесу до суду надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Згідно із ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам

Статтею 204 ЦК України також визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 (далі-Постанова), судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Пунктом 8 Постанови визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Статтею 236 ЦК України також передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції установивши, що ОСОБА_1 не підписував Додаткову угоду №1 від 04 лютого 2009 до Договору поруки №32-3Х5/02-2005И/1 від 15 лютого 2005 року, зробив правильний висновок про часткове задоволення позовних вимог.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновок суду першої інстанції, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до незгоди з висновком суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, серед іншого, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на приписи законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок, що випливає зі статті 6 Конвенції, з мотивування може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

У § 30 рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» ЄСПЛ зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дав відповідь на всі аргументи і доводи учасників справи, які мають важливе юридичне значення для правильного вирішення справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, Київський апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій немає.

Керуючись ст.ст.268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна