Дата документу 29.09.2021 Справа № 313/936/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 313/936/19Головуючий у 1-й інстанції Нагорний А.О. Повний текст рішення складено 03.02.2021 року.
Пр. № 22-ц/807/1359/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кримської О.М., Маловічко С.В.

за участі секретаря Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та адвоката Дьяченка Владислава Віталійовича, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 25 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко Валентина Володимирівна, про визнання договорів міни земельних ділянок недійсними

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суд із вказаним позовом (т.с. 1 а.с. 3-9), в якому на підставі ст. ст. 215,203, 235 ЦК України просила визнати недійсними договори міни земельних ділянок від 19.05.2018 р., які укладені між нею та ОСОБА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В. та зареєстровані в реєстрі за № 1302 та № 1303.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що обмін був не рівнозначний, вона домовилась з відповідачем про те, що він доплатить різницю вартості ціни у різниці в розмірах земельних ділянок, а саме за 6,5913 га та 6,9700 га по ринковій вартості землі. Після укладення договорів міни, відповідач спочатку відтягував оплату купленої землі, а потім зовсім відмовився сплатити різницю у вартості. Будь-яких земельних ділянок в порядку обміну не отримувала. Фактично між позивачкою та відповідачем було вчинено договір купівлі-продажу земельної ділянки, а тому договір міни є удаваним, який приховує договір купівлі-продажу земельної ділянки, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання фактично укладеного між ними договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, оскільки правовідносини, що випливають за укладеним договором не настали.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Нагорного А.О. (т.с. 1 а.с. 25).

Ухвалою Веселівського районного суду Запорізької області від 12 серпня 2019 року (т.с. 1 а.с. 26) за вищезазначеним позовом позивача у цій справі відкрито загальне позовне провадження.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 15 січня 2020 року (головуючий суддя Подліянова Г.С., судді Гончар М.С. та Маловічко С.В. т.с. 1 а.с. 92-97) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, вищезазначену ухвалу суду першої інстанції без змін.

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 25 січня 2021 року (т.с. 1 а.с. 261-265) позовні вимоги ОСОБА_2 у цій справі задоволено.

Визнано недійсним договір міни земельних ділянок від 19.05.2018 р., який укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1302.

Визнано недійсним договір міни земельних ділянок від 19.05.2018 р., який укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1303.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на суму 1536,80 грн., пов`язані зі сплатою судового збору при подачі позову до суду.

У задоволенні вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у сумі 9000,00 грн. - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 (т.с. 2 а.с. 3-11) та його представник адвокат Дьяченко В.В. (т.с. 2 а.с. 49-55) у своїх апеляційних скаргах просили рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та винести нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 38).

Ухвалами апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеними скаргами відкрито (т.с. 2 а.с. 42,67), дану справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 43, 68), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду.

Позивач подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (т.с. 2 а.с. 87-93).

Третя особа своїм правом на подачу апеляційному суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом не скористалась. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 26 травня 2021 року (т.с. 2 а.с. 98-99), не відбувся та в порядку задоволення клопотання сторони відповідача (т.с. 2 а.с. 94-97) був відкладений, з урахуванням навантаженості судді - доповідача та колегії суддів апеляційного суду, а також щорічної відпустки судді-доповідача (т.с. 2 а.с. 104).

Позивач подала апеляційному суду через канцелярію заяву із додатками у цій справі (т.с. 2 а.с. 109-118).

В автоматизованому порядку суддею Кримською О.М. у цій справі замінено суддю Подліянову Г.С. у зв`язку із відпусткою останньої 14 і більше днів (т.с. 2 а.с. 124-125)

У дане судове засідання повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 123), у тому числі відповідач через свого представника, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, відповідач ОСОБА_1 та третя особа (нотаріус) не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_1 та третьої особи - нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В. і на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України ухвалив: розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Дьяченка В.В. (т.с. 2 а.с. 126), позивача ОСОБА_2 та представника останньої адвоката Паскал П.М. (т.с. 2 а.с.127-129).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, у тому числі:

- представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Дьяченка В.В., який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що сторона відповідача позов позивача у цій справі не визнавала у суді першої інстанції і не визнає зараз, підстави для визнання судом недійсними вищезазначених нотаріальних договорів сторін міни земельних ділянок відсутні; сторонами здійснювалась саме міна земельних ділянок без доплати, про що прямо зазначено у цих договорах; примирення сторін є неможливим,

- позивача ОСОБА_2 та представника останньої адвоката Паскал П.М., які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що воля ОСОБА_2 на укладання договорів міни земельних ділянок була, укладались сторонами саме договори міни, а не купівлі-продажу, але з доплатою, проте, на підтвердження погодженої сторонами умови доплати будь-яких доказів (розписок відповідача тощо) немає і надати їх апеляційному суду не можуть, був обман з боку сторони відповідача (ст. 230 ЦК України), останній в усній формі обіцяв позивачу здійснити доплату вартості землі у подальшому; визнали, що у суді першої інстанції позовні вимоги (підстави визнання недійсними договорів на ст. 230 ЦК України) у встановленому законом порядку позивач не змінювала; примирення сторін є неможливим,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та адвоката Дьяченка В.В., який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , у цій справі підлягають задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст. ст.1-13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265,268 ЦПК України та виходив із обґрунтованості і доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Оскільки, відповідно до п. а) ч. 1ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.

Зі змісту укладених договорів міни вбачається, що позивачка дві земельні ділянки площею 6,5913 та 6,9700 кадастрових гектари загальною вартістю 214268,00 грн. (104142,00 грн.+110126,00 грн.) обміняла на дві земельні ділянки площею 0,0500 та 0,0500 кадастрових гектари загальною вартістю 5310,00 грн. (2655,00 грн.+2655,00 грн.).

Тобто позивачка за договорами міни обміняла товар більшої вартості (214268,00 грн.) на товар меншої вартості (5310,00 грн.) з різницею у 208958,00 грн.

У справі за позовом ОСОБА_2 вбачається, що позивачка за договорами міни доплату за різницю у 208958,00 грн. за договорами міни за товар більшої вартості (214268,00 грн.) на товар меншої вартості (5310,00 грн.) не отримувала, що свідчить про недотримання загальних засад цивільного законодавства, а саме: справедливості, добросовісності та розумності при їх укладенні.

Тому суд першої інстанції констатував, що неотримання позивачкою ОСОБА_2 доплати за різницю у 208958,00 грн. за договорами міни від 19.05.2018 р. за товар більшої вартості (214268,00 грн.) на товар меншої вартості (5310,00 грн.) порушує загальні засади цивільного законодавства і звісно не узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15.05.2019 р. у справі №227/1506/18 (касаційне провадження № 14-66цс19).

Суд першої інстанції також вважав, що нотаріус не довів, що під час вчинення нотаріальних дій, пов`язаних з реєстрацією даних договорів міни були беззастережно виконані всі вимоги Глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р., зареєстровані в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 р. за № 282/20595.

До таких висновків суд першої інстанції дійшов після вивчення договорів міни з додатками до них, з яких вбачається, що позивачка ОСОБА_2 під час укладання договорів міни земельні ділянки площею 6,5913 та 6,9700 кадастрових гектари загальною вартістю 214268,00 грн. (104142,00 грн.+110126,00 грн.) обміняла без доплати на дві земельні ділянки площею 0,0500 та 0,0500 кадастрових гектари загальною вартістю 5310,00 грн. (2655,00 грн.+2655,00 грн.), товар більшої вартості (214268,00 грн.) на товар меншої вартості (5310,00 грн.) з різницею у 208958,00 грн.

У суду виникають сумніви у тому, що позивачка ОСОБА_2 , яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлювала значення, зміст, правові наслідки цієї дії та не перебувала вона під впливом насильства.

На думку суду першої інстанції, сумніви повинні були виникнути також і у нотаріуса під час посвідчення договорів міни, так як вбачається, що наслідки укладення договорів міни є вкрай не вигідні та шкідливі для позивачки ОСОБА_2 , що аж ніяк не узгоджується із загальними засадами цивільного законодавства, а саме: справедливості, добросовісності та розумності.

Суд першої інстанції звертав увагу на той факт, що у позовній заяві, а також під час судового розгляду справи встановлено, що позивачка ОСОБА_2 вчиняла договір міни з надією, що відповідач доплатить їй різницю у вартості земельних ділянок. Суд першої інстанції вважав, що саме з цих мотивів вона і з`явилася до нотаріуса, але доплату від відповідача не отримала. Суд першої інстанції також вважав, що нотаріус у даному випадку зобов`язаний діяти у відповідності з вимогами Глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у якій регламентовано установлення волевиявлення та дійсних намірів особи при вчиненні нотаріальних дій, відповідно до якого нотаріус зобов`язаний установити: волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії; дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Згідно п. 4) ст. 49 Закону України «Про нотаріат» № 3426-XII від 02.09.93 р. нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства.

У п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Згідно з п. 6) ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Положеннями ст. ст. 6, 627 ч. 1 ЦК України, визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Вимога щодо врахування принципу розумності, як і принципу справедливості, є прямою вимогою закону до договору.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції врахував, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004у справі №1-33/2004.

У пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004 зазначено, що відповідно до частини першої ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладені сторонами договори міни, згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України є недійсними, так як суперечать Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, так як укладені з недотриманням загальних засад цивільного законодавства, а саме:справедливості, добросовісності та розумності.

У п. 26 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму ВСУ від 19.03.2010 р. № 2 зазначено, що правочини купівлі-дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладені з порушенням встановленого законом порядку, визнаються недійсними. Судам необхідно мати на увазі, що купівля-продаж,рента, дарування, застава, самовільний обмін земельних ділянок землекористувачами, у тому числі орендарями, а також угоди, укладені власниками землі з порушенням встановленого для них порядку придбання або відчуження земельних ділянок, відповідно до статті 210 ЗК України повинні визнаватися недійсними - із наслідками, передбаченими відповідними статтями ЦК України.

Згідно ст. 210 ЗК України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.

Суд першої інстанції у порушеннявимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи, має місце неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи, що мають значення для правильного вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам цієї справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, висновки суду першої інстанції у цій справі ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Апеляційним судом встановлено, що 19.05.2018 р., сторонами у цій справі позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 були укладені два договору міни земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В. і зареєстровані в реєстрі за №1302 (копія т.с. 1 а.с. 12-16) та за № 1303 (копія т.с. 1 а.с. 17-21).

Згідно із пунктами 3 цих договорів (т.с. 1 а.с. 178 зворот та а.с. 206 зворот) обмін здійснено без доплати. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Юридичні наслідки міни земельних ділянок наступили, про що свідчать витяги із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.05.2018 року про реєстрацію 19.05.2018 року за ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки ОСОБА_2 площею 6,97 га та 6,5913 га і навпаки за ОСОБА_2 - на земельні ділянки ОСОБА_1 площею 0,05 га і 0,05 га (т.с. 1 а.с. 254-257).

В результаті міни у власність позивача перейшли: за договором міни р.№ 1302 - земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0022, номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав: 26256327, за договором міни р.№ 1303 - земельна ділянка :01:006:0021, номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав: 26258845.

В обґрунтування своїх вимог позивач та суд першої інстанції в обґрунтування свого висновку у цій справі посилалась на те, що міна земельних часток (паїв) здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власника земельних часток (паїв)».

Проте, апеляційним судом встановлено, що на спірні правовідносини дія вказаного закону не поширюється. Оскільки, цей закон регулює міну розподілених між власниками, визначених у натурі земельних ділянок, які ще не зареєстровані за власниками, тобто таких земельних ділянок, які не можуть виступати в якості об`єкта цивільних прав.

А позивач і відповідач обміняли земельні ділянки, які зареєстровані відповідно до законодавства і виступають в якості об`єкта цивільних прав: вони сформовані, з визначеними місцем розташування, площею, межами, кадастровими номерами, цільовим призначенням, інформація щодо них внесена до Державного земельного кадастру, право власності на них зареєстровано в Державному реєстрі речових прав.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Тобто, апеляційним судом встановлено, що правовідносини між сторонами щодо укладення вищезазначених договорів міни, не суперечать підпункту «б» пункту 15 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, яким встановлено, зокрема, що не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, крім обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону, і відповідають приписам ст.ст. 203, 715, 716 ЦК України. Отже, законодавцем дозволено, як виняток, здійснення обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону, при цьому відсутні будь-які обмеження щодо площі обмінюваних земельних ділянок.

З огляду на вищезазначене, процедура міни земельних ділянок - є законним правом сторін - власників земельних ділянок та на підставі їх вільного волевиявлення може бути використане ними за їх взаємною згодою.

Тому, помилковим є врахування судом першої інстанції у цій справі правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 12.10.2016 року у справі № 6-464цс16 (порядок міни земельних часток (паїв)), оскільки фактичні правовідносини у справі, що розглядалась Верховним Судом України та у даній справі є різними: у цій справі між сторонами відбувся обмін розподілених між власниками, визначених в натурі земельних ділянок, які зареєстровані відповідно законодавства за власниками, тобто таких земельних ділянок, які можуть виступати об`єктом цивільних прав згідно чинного законодавства.

Крім того, будь-якій договір судом може бути визнаний в разі доведеності недійсним лише з однієї правової підстави, застосування судом двох взаємовиключних правових підстав і більше для визнання недійсним договору не допускається.

Так, позивач ОСОБА_2 у мотивувальній частині свого позову у цій справі зазначала, що вищезазначені договори міни земельних ділянок є удаваними, оскільки приховують договори купівлі-продажу земельних ділянок фактичного укладення сторонами договорів купівлі-продажу землі (т.с. 1 а.с. 5).

За змістом ст. 235 ЦК України (правові наслідки удаваного правочину): «1. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. 2. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили».

Проте, при цьому, у резолютивній частині свого позову у цій справі позивач не просила визнавати вказані договори удаваними взагалі, а саме недійсними (ст. 203 (Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину), 215 ЦК України (недійсність правочину), т.с. 1 а.с. 8).

Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності (ст. 68 Конституції України). Також, за змістом ст. 44 ч. 1 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правам и не допускається.

Проте, позиція позивача ОСОБА_2 у цій справі є непослідовною, суперечливою та викликає в апеляційного суду сумнів в її добросовісності.

В силу вимог ст. 43 ч. 2 п. 2 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання …

Проте, позивач ОСОБА_2 позовних вимог у цій справі у встановленому ЦПК України порядку не змінювала, не доповнювала.

Хоча, встановлено, що у суді першої інстанції позивач ОСОБА_2 мала представника адвоката (договір про надання юридичних послуг, копія т.с. 1 а.с. 138-141).

Відповідь позивача ОСОБА_2 від 16.07.2020 року на наданий відзив відповідача у цій справі (т.с. 1 а.с. 158- 161), в якому остання вже визнала укладення сторонами саме договорів міни земельних ділянок та вважала, що треба визнати недійсними вищезазначені договори сторін міни земельних ділянок, як такі, що вчинені під впливом обману (ст. 230 ЦК України Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману), оскільки відповідач мав їй сплатити певну суму вартості за обмін земельних ділянок, але не сплатив, не можна вважати уточненням чи до поповненням позовних вимог позивача у цій справу у встановленому законом порядку (ст. 175 ЦПК України (Позовна заява).

Оскільки, в силу вимог ст. 179 ЦПК України (Відповідь на відзив) : 1. У відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення… 2. Відповідь на відзив підписується позивачем або його представником… 3. До відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - п`ятою статті 178 цього Кодексу (Відзив)…

В апеляційному суді позивач ОСОБА_2 та її представник на запитання апеляційного суду визнали, що воля ОСОБА_2 на укладання саме договорів міни земельних ділянок була, укладались сторонами саме договори міни земельних ділянок, а не купівлі-продажу, але з доплатою, проте, на підтвердження погодженої сторонами умови доплати будь-яких доказів (розписок відповідача тощо) немає і надати їх не можуть, оскільки, був обман з боку сторони відповідача (ст. 230 ЦК України Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману), останній в усній формі обіцяв позивачу здійснити доплату вартості землі у подальшому, але не здійснив (ст. 82 ч. 1 ЦПК України, звукозапис судового засідання від 29.09.2021 року в апеляційному суді наявний у матеріалах цієї справи).

А суд першої інстанції, взагалі маючи сумніви у тому, що позивачка ОСОБА_2 , яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлювала значення, зміст, правові наслідки цієї дії тощо, вчинила ці правочини на вкрай невигідних для себе умовах (ст. 233 ЦК України Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини), виходячи лише з припущень про те, що ОСОБА_2 вищезазначені договори міни земельних ділянок здійснила з надією на доплату різниці за товар більшої якості, яку у подальшому від відповідача не отримала, вийшов за межі позовних вимог позивача у цій, що є порушенням вимог ст. 264 ч. 2 ЦПК України, помилково врахував у цій справі правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 12.10.2016 року у справі № 6-464цс16 (порядок міни земельних часток (паїв)), визнавши вищезазначені договори міни земельних ділянок недійсними, як такі, що суперечать Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, так як укладені з недотриманням загальних засад цивільного законодавства, а саме:справедливості, добросовісності та розумності, неузгодженості останніх із загальними засадами цивільного законодавства, а саме: справедливості, добросовісності та розумності при їх укладенні.

При цьому, суд першої інстанції у цій справі взагалі не врахував та не звернув належної уваги на:

1. усні і письмові пояснення у цій справі третьої особи - нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В. (т.с. 1 а.с. 110,133), за змістом яких: «…19 травня 2018 року за р.№№ 1302, 1303 нею були посвідчені договори міни земельних ділянок між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_3 по довіреності. Нею були з`ясовані дійсні наміри сторін, встановлено їх особи, перевірені дієздатність та повноваження, перевірені та прийняті надані ними документи, роз`яснені правові наслідки вчинюваних правочинів. За твердженням сторін, кожна з них дійсно бажала укласти договори міни належних їм земельних ділянок, обмін здійснювався без доплати, про що зазначено в п. 3 кожного з договорів…»; про що прямо зазначено у п. 14.1 вказаних договорів (т.с. 1 а.с. 179 зворот та а.с. 207 зворот), згідно із ст. 27 ЗУ «Про нотаріат, … нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного з вчиненням нотаріальної дії…(п. 17 договорів т.с. 1 а.с. 179 зворот та а.с. 107 зворот);

2. належні, допустимі докази у спростування цих пояснень нотаріуса у матеріалах цієї справи відсутні та стороною позивача ОСОБА_2 суду не були надані (рішення дисциплінарного органу щодо притягнення до відповідальності нотаріуса за будь-які дії, бездіяльність або будь-яке рішення будь-якого суду про визнання незаконними (неправомірними) будь-яких дій чи бездіяльності нотаріуса при посвідченні вказаних договорів міни земельних ділянок).

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційних скарг сторони відповідача.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, оскільки довідка ради № 164 від 07.07.2020 року (копія т.с. 2 а.с. 110, т.с. 1 а.с. 177) та свідоцтва позивача про право на спадщину за заповітом, надані стороною позивача апеляційному суду через канцелярію для долучення до матеріалів цієї справи, (копії т.с. 2 а.с. 117-118, т.с. 1 а.с. 184, 212) вже були предметом дослідження суду першої інстанції у цій справі.

Крім того, цими доказами позивача не спростовуються встановлені апеляційним судом фактичні обставини цієї справи при вищевикладених обставинах.

Звідси, у суду першої інстанції у цій справі були відсутні підстави для визнання недійсними вищезазначених нотаріальних договорів міни земельних ділянок між сторонами з правових підстав, про які зазначала позивач у суді першої інстанції у своєму позові у цій справі, та з яких визнав їх недійсними суд першої інстанції.

Крім того, апеляційним судом при вищевикладених обставинах встановлено, що ст. 230 ЦК України (Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману) не була підставою позову позивача у цій справі та не могла бути і не була предметом розгляду суду першої інстанції у цій справі.

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

На виконання вимог ст. 12 ч. 5 п. 2 ЦПК України апеляційний суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, також сприяв врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами.

Проте, на запитання апеляційного суду учасники цієї справи в апеляційному суді зазначали, що примирення сторін є неможливим.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та адвоката Дьяченка В.В., який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційні скарги ОСОБА_1 та адвоката Дьяченка В.В., який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , слід задовольнити, рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 25 січня 2021 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В., про визнання договорів міни земельних ділянок недійсними у цій справі слід відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. ч. 1,13 ЦПК України в разі задоволення апеляційних скарг сторони відповідача при вищевикладених обставинах, позивач ОСОБА_2 не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_1 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у тому числі у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Разом із тим, апеляційний суд вважає за доцільне роз`яснити учасникам цієї справи, що ОСОБА_2 не позбавлена права у подальшому окремо від цієї справи вирішувати питання про визнання недійсними вказаних договорів міни земельних ділянок з інших підстав, які не були підставами її позову у цій справі.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та адвоката Дьяченка Владислава Віталійовича, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 25 січня 2021 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко Валентина Володимирівна, про визнання договорів міни земельних ділянок недійсними у цій справі відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 06.10.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кримська О.М.Маловічко С.В.