Провадження № 22-ц/801/1964/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 рокуСправа № 127/29238/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Михайленко А.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Домбровська Інесса Євгенівна,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Домбровська Інесса Євгенівна про визнання договору дарування недійсним за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мишковської Тетяни Миколаївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2021 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Сичука М.М., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Мишковську Тетяну Миколаївну звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Домбровська Інесса Євгенівна про визнання договору дарування недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 4/9 частки квартири АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Домбровською І.Є., зареєстрований в реєстрі №139.

Зазначена частка квартири належала позивачу на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 30 грудня 1999 року, відповідно до рішення № 1751 від 30 грудня 1999 року та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою нотаріальною конторою 16 жовтня 2002 року за реєстром № 2-2132.

Після укладення договору дарування позивач продовжила проживати з відповідачем у спірній квартирі.

З 2013 року ОСОБА_1 являється інвалідом І групи, у зв`язку з чим потребує сторонньої допомоги. Таку допомогу їй зобов`язався надавати син ОСОБА_2 взамін на квартиру. Саме за таких і обставин і було укладено оскаржуваний договір.

Після укладення оскаржуваного договору, позивач фактично квартиру не передала обдаровуваному, від особистих речей її не звільняла та залишилася там проживати і сплачувати комунальній послуги. Натомість відповідач, після того відмовився доглядати за матір`ю, припинив надавати їй будь-яку допомогу в зв`язку з чим виникали постійні сварки, в результаті яких між сторонами склалися напружені, неприязні стосунки, що і зумовило звернення до суду.

Позивач вказує, що нею була допущена помилка щодо правової природи договору та його наслідків, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання, а це є обставиною, котра має істотне значення.

Зважаючи на викладене просила визнати недійсним договір дарування 4/9 частки квартири АДРЕСА_1 , укладений 01 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Домбровською І.Є., зареєстрований в реєстрі №139.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області мотивоване тим, що ОСОБА_1 не доведено наявність помилки під час укладання оспорюваного правочину, внаслідок якої волевиявлення позивачки не відповідало її внутрішній волі, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсним договору дарування від 01 квітня 2016 року.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник позивача адвокат Мишковська Т.М. подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку апелянта суд дійшов хибного висновку про недоведеність помилки при укладенні оспорюваного договору; суд першої інстанції не взяв до уваги, що саме зміна ставлення обдаровуваного до дарувальника свідчить про порушення прав дарувальника, через що вона усвідомила помилку при укладенні договору дарування. Апелянт вказує, що суд помилково відхилив доводи позивача про відсутність іншого житла, окрім спірної квартири, оскільки будинок у с. Сподахи, належний позивачу непридатний для постійного проживання особи похилого віку. Крім того, на переконання заявника, хибною є позиція суду про те, що ознайомлення з умовами договору виключає можливість помилки при його укладенні. Поряд з цим, вважає, що суд першої інстанції хоч і взяв до уваги вік позивача, проте не зробив з цього приводу жодних висновків. Вважає висновки суду про те, що інвалідність позивача встановлена задовго до укладення спірного договору та її стан не погіршився на час його укладення спростовуються матеріалами справи.

31 серпня 2021 року від представника відповідача адвоката Вересюка М.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив аргументи заявника викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку із недоведеністю. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи за загальним захворюванням (а.с. 5).

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 , що визнається сторонами.

На підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 30 грудня 1999 року згідно рішення № 1751 від 30 грудня 1999 року, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 05 березня 2002 року в реєстрову книгу № 525 за реєстровим № 980/47565 (а.с. 10) та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою нотаріальною конторою 16 жовтня 2002 року за реєстром № 2-2132 (а.с. 9) ОСОБА_1 належала 4/9 частки квартири АДРЕСА_1 .

01 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Домбровською І.Є. та зареєстрований у реєстрі № 139 (а.с 6-7).

За умовами договору ОСОБА_1 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, безоплатно передала у власність (подарувала), а обдарований ОСОБА_2 прийняв у дар 4/9 частки квартири АДРЕСА_1 (п. 1 договору дарування частки квартири).

В пункті 7 договору дарування викладено застереження, згідно якого дарувальник та обдарований однаково розуміючи значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладанні, а також, що він не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, які обумовлені цим договором; стверджували, що не обмежені в праві укладати правочин та не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково).

Дарувальнику роз`яснено, що за своє природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (пункт 14 договору дарування).

В квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 115).

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування тощо.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й іншими обставинами, які мають істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року в справі 752/21327/15-ц (провадження № 61-16302св20).

Встановивши, що ОСОБА_1 ознайомлена з текстом укладеного нею договору дарування квартири, нотаріусом роз`яснено його зміст, за станом здоров`я та своїм віком позивач не була позбавлена можливості правильно сприймати фактичні обставини правочину та її волевиявлення під час укладення договору було вільним, суд попередньої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність обставин того, що позивач помилялась щодо обставин, які мають істотне значення.

При цьому суд виходив із відсутності доказів того, що при укладення договору дарування спірної квартири ОСОБА_2 зобов`язувався вчинити на користь позивача будь-яку дію майнового або немайнового характеру, що свідчило б про те, що укладений сторонами договір не є договором дарування.

Не може бути також підставою для скасування оскаржуваного судового рішення установлені обставини того, що після укладення оскаржуваного договору дарування ОСОБА_1 продовжувала проживати у спірній квартирі, оскільки сам по собі цей факт не свідчить про те, що остання не знала, що вона подарувала спірне житло.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Установивши, що позивач ОСОБА_1 не довела наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, суд попередньої інстанції правильно застосував наведені вище норми матеріального права, підставно констатував, що позивачем не надано доказів про вчинення нею оспорюваного правочину під впливом помилки.

Надаючи оцінку обставинам укладення спірного договору дарування, суд попередньої інстанції підставно констатував, що ОСОБА_1 мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. Разом із тим суд виходив із того, що текст спірного договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Під час укладання договору дарування позивачу були роз`яснені правові наслідки цього правочину, і вона, в свою чергу, підтвердила дійсність своїх намірів на його укладення, договір укладено з дотриманням вимог діючого законодавства. На момент укладення оспорюваного договору дарування позивач діяла вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, а також мала необхідний обсяг цивільної правоздатності та дієздатності.

Встановлення позивачу І групи інвалідності з причини: загальне захворювання, не свідчить про не усвідомлення дарувальником своїх дій та не підтверджує обставин щодо помилки у правовій природі укладеного договору дарування.

Вказане спростовує посилання позивача на помилку щодо розуміння правового характеру спірного правочину і його наслідків для сторін.

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не мала намір відчужувати своє житло та категорично заперечувала проти укладення саме договору дарування, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах та обставинах справи.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що зміна свого рішення або ставлення до наслідків правочину, після його укладення, не повинні створювати уявлення про наявність помилки на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 16 червня 2020 року в справі № 165/1368/17.

Позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів невиконання нотаріусом приписів ст. 44 Закону України «Про нотаріат», відповідно до яких останній під час посвідчення правочинів встановлює дійсність намірів сторін укласти договір, роз`яснює вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків такого договору, встановлює відсутність у сторін заперечень щодо його умов.

Зважаючи на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним.

Доводи апелянта про відсутність іншого житла, окрім спірної квартири суд до уваги не приймає, зважаючи на наступне.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1,3,4 статті 77 цього Кодексу, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

За правилом статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На підтвердження вищевказаних доводів позивачем надано висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №613 від 17 березня 2021 року, яким встановлено, що станом на час проведення дослідження (2021 рік) перебування в будинку АДРЕСА_2 небезпечне.

Проте, вказаний висновок не може бути взятий до уваги, оскільки у ньому викладені обставини, які існують на сьогоднішній день, а не на час укладення спірного договору, а отже не може бути підставою для визнання останнього недійсним.

Безпідставними апеляційний суд вважає також доводи апелянта про погіршення ставлення ОСОБА_2 до неї після укладеного договору, оскільки вказане не підтверджено жодними доказами та показами свідків, а також не є підставою для скасування договору дарування.

Поряд з цим, матеріалами справи підтверджується факт понесення відповідачем витрат на утримання квартири та її обслуговування, користуючись при цьому пільгою, як інвалід війни, що свідчить про те, що обдаровуваний ОСОБА_2 вступив у права власника подарованого майна.

Доводи апеляційної скарги про те що суд попередньої інстанції не встановив обставини, які мають значення для правильного розгляду справи не є слушними, оскільки спростовуються викладеними висновками в оскаржуваному рішенні суду з наданням належної оцінки кожному наявному доказу в матеріалах справи.

Інші ж доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мишковської Тетяни Миколаївни без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало