Справа № 131/52/21
Провадження № 22-ц/801/1957/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 14 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Олексієнка О. Ю. в місті Іллінці Вінницької області в порядку спрощеного провадження за відсутності учасників справи,

у цивільній справі № 131/52/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,

встановив:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 26 червня 2018 року відповідач під розписку взяв у нього в борг грошові кошти у розмірі 11 328,95 грн, строком до 27 липня 2018 року.

З настанням встановленого строку, позивачеві так і не було повернуто вищезазначену суму позики, від будь-яких перемовин з приводу виконання грошового зобов`язання відповідач ухиляється.

Посилаючись на норми статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, які регулюють договір позики, і норми статей 525, 526, 625 ЦК України, що регулюють правовідносини стосовно виконання зобов`язань, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за розпискою в сумі 13 824,51 грн, що складається з 11 328,95 грн сума основної заборгованості, 831,58 грн. 3% річних та 1 663,98 грн інфляційних витрат.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 14 липня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою у розмірі 13 824 (тринадцять тисяч вісімсот двадцять чотири) грн 51 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявність оригіналу розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем умов договору позики та порушення ним вимог статті 1049 ЦК України. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що вказана сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає вказане судове рішення таким, що прийняте із порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, що є підставами для його скасування та ухвалення нового рішення у справі про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції порушено норми статті 190 ЦПК України, а саме відповідачу не було надіслано ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та доданих документів. що в свою чергу призвело до порушення процесуальних прав учасника судового процесу, передбачених статтею 43 ЦПК України. У зв`язку із вищевикладеним порушенням норм процесуального права судом першої інстанції було з`ясовано обставини справи не в повному обсязі та застосовано норми матеріального права, що не підлягали застосуванню. Так, скаржник вважає, що укладений між ним та позивачем договір позики у формі розписки на суму 11 328,95 грн є фіктивним та таким, що підлягав визнанню недійсним у судовому порядку, однак позбавивши відповідача права на подання зустрічного позову відповідно до статті 193 ЦПК України судом не було досліджено ознаки фіктивності такого договору позики, які він обґрунтовує тим, що цей договір укладений під тиском. Зокрема вказує, що він перебував у трудових відносинах із позивачем та будучи у його підпорядкуванні на момент звільнення у червні 2018 року під приводом повного розрахунку при звільненні, проведення звільнення за згодою сторін та повернення трудової книжки йому було запропоновано написати таку розписку, однак реальних коштів від позивача він не отримував, що вказує на безгрошовість цього договору позики. Вказані маніпуляції були проведені з метою врегулювання питання нестачі товарів на складі без належного оформлення та вчинення дій, та вказують на фіктивність цього правочину за відсутності дійсності фактичного отримання коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Титаренко Т. А. просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Посилається на те, що доводи і аргументи ОСОБА_2 про безгрошовий характер спірної розписки не підтверджуються належними та допустимими доказами. А факт перебування скаржника у трудових відносинах з ТОВ «АКТИВ-ГРУП», де позивач був керівником, не має жодного відношення до справи про стягнення боргу по розписці, оскільки грошові кошти були передані в борг ОСОБА_2 фізичною особою ОСОБА_1 , а не директором ТОВ «АКТИВ-ГРУП».

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Положеннями частини першої статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 26 червня 2018 року ОСОБА_2 під розписку взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти у розмірі 11 328,95 грн, що підтверджується копією розписки (а. с. 8).

При цьому, ОСОБА_2 , в передбачений строк борг за розпискою від 26 червня 2018 року не повернув. У результаті чого, за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем за вказаною розпискою у розмірі 13 824,51 грн, що складається з 11 328,95 грн сума основної заборгованості, 831,58 грн 3% річних та 1 663,98 грн інфляційних витрат.

Спір між позивачем та відповідачем виник з приводу стягнення заборгованості за договором позики згідно з розпискою.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частині другій статті 16 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У відповідності до статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів ОСОБА_2 підтверджується змістом розписки, яка складена ним власноручно. Натомість ОСОБА_2 не довів, що такий договір укладений з метою врегулювання питання нестачі товарів на складі без належного оформлення та вчинення дій, що вказує на фіктивність цього правочину за відсутності дійсності фактичного отримання коштів.

Суд першої інстанції вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, надав належну оцінку борговій розписці, встановив її правову природу та дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, оскільки розпискою підтверджується як факт отримання боржником грошових коштів за договором позики, так і зобов`язання їх повернути.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано оцінки поясненням самого позивача ОСОБА_2 , показам свідків в присутності, яких дійсно була написана розписка в м. Київ, а саме: ОСОБА_3 завідуючої відділом кадрів, яка безпосередньо займалася його звільненням та ОСОБА_4 , який був завідуючим складом, в якому він працював, щодо безгрошовості договору позики, не заслуговують на увагу, оскільки договір позики укладений у письмовій формі, а тому рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця.

Так само не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції посилання скаржника на той факт, що він перебував у трудових відносинах з ТОВ «АКТИВ-ГРУП», де позивач був керівником, що нібито свідчить про те, що оспорюваний правочин не був спрямований на настання реальних наслідків.

Згідно з статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Установивши, що ОСОБА_2 у строк, визначений договором, не повернув грошові кошти, які отримав у борг, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з нього на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, отже відповідно до положень статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір заборгованості, становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України) крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 14 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2021 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник