Ухвала

07 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 167/693/20

провадження № 61-15911св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Рожищенський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів),

третя особа - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року в складі колегії суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Рожищенського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) (далі - Рожищенський РВ ДВС Західного МРУ Міністерства юстиції (місто Львів)), третя особа - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

(далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про зняття майна з-під арешту.

Позовна заява мотивована тим, що у травні 2020 року ОСОБА_1 дізнався про обтяження належного йому на праві власності нерухомого майна на підставі постанови головного державного виконавця Рожищенського РВ ДВС Західного МРУ Міністерства юстиції (місто Львів).

Разом з тим, у подальшому відповідач повідомив, що виконавче провадження, в якому накладено арешт на належне позивачу майно, завершене 26 березня 2015 року відповідно до частини другої

статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Відкритих виконавчих проваджень щодо ОСОБА_1 не має. Вказував, що арешт спірного майна порушує гарантовані законом права власника.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив зняти арешт з нерухомого майна, накладений постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Рожищенського районного управління юстиції (далі - ВДВС Рожищенського РУЮ) Кисіля Д. В. від 31 липня 2012 року

у виконавчому провадженні № 33664950.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 13 серпня 2020 року позов задоволено.

Знято арешт з усього майна, що належить ОСОБА_1 , накладеного постановою головного державного виконавця ВДВС Рожищенського РУЮ Кисіля Д. В. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31 липня 2012 року в межах виконавчого провадження № 33664950.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що арешт нерухомого майна ОСОБА_1 порушує його права як власника та суперечить частинам першій та другій статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Волинського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1 260 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Рожищенського РВ ДВС Західного МРУ Міністерства юстиції (місто Львів) 1 261,21 грн судового збору.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не

з поверненням виконавчого документа стягувачу. Вимоги позивача про зняття арешту з майна у зв`язку з поверненням виконавчого листа стягувача є безпідставними.

Разом з тим, позивач, який є боржником у виконавчому провадженні, звернувся з позовом до органу державної виконавчої служби,

державним виконавцем якої накладено арешт в інтересах стягувача -

АТ КБ «ПриватБанк», вважаючи дії (бездіяльність) державного виконавця неправомірними. Проте, захист права у зв`язку з накладеним арештом на майно шляхом пред`явлення позову належить іншим особам, а не сторонам виконавчого провадження. Арешт майна, який не пов`язаний зі спором

про право на це майно, а стосується порушень вимог закону з боку

органів державної виконавчої служби, належить розглядати за правилами

розділу VII ЦПК України, шляхом оскарження дій державного виконавця. При цьому, відповідач не заявляв позовних вимог до АТ КБ «ПриватБанк»,

в інтересах якого накладено арешт, і перед яким він має невиконані кредитні зобов`язання.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, рух справи у суді касаційної інстанції, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження постанови апеляційного суду

ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені

у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 159/4643/19 (провадження № 61-18701св19), постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), рішення Європейського суду з прав людини від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства, від 29 липня 1998 року у справі Герен проти Франції, від 28 березня 2006 року у справі Мельник проти України,

від 16 грудня 1992 року у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції.

Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у вказаній справі на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки вона є законною та обґрунтованою.

Інший учасник справи відзиву на касаційну скаргу не направив.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що постановою головного державного виконавця ВДВС Рожищенського РУЮ Кисіль Д. В. від 23 липня 2012 року відкрито виконавче провадження № 33664950 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2/0314/200 від 17 травня 2012 року, виданого Рожищенським районним судом Волинської області, про стягнення з ОСОБА_1 боргу в розмірі 5 403,75 дол. США на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Постановою головного державного виконавця ВДВС Рожищенського РУЮ Кисіль Д. В. від 31 липня 2012 року в межах виконавчого провадження

№ 33664950 накладено арешт на все майно, що належить боржнику

ОСОБА_1 .

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Рожищенського РУЮ Пастушака В. П. від 26 березня 2015 року виконавчий лист № 2/0314/200

від 17 травня 2012 року повернуто стягувачеві без виконання відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що 31 липня 2012 року реєстратором Волинської філії Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України накладено арешт на майно ОСОБА_1 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 33664950 від 31 липня 2012 року.

Відповідно до листа Рожищенського РВ ДВС Західного МРУ Міністерства юстиції (місто Львів) від 19 травня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк»

з 26 березня 2015 року до 19 травня 2020 року повторно не зверталося до вказаної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі

5 403,75 дол. США.

Позивач, який є боржником у виконавчому провадженні, звернувся

з позовом до органу державної виконавчої служби, державним виконавцем якої накладено арешт в інтересах стягувача АТ КБ «ПриватБанк», вважаючи дії (бездіяльність) державного виконавця неправомірними.

Вказуючи, що підстави для арешту майна відсутні, ОСОБА_1 не заявляв позовних вимог до АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого накладено арешт, і перед яким він має невиконані кредитні зобов`язання.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи,

а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити

у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з положеннями пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у

пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Так підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі

є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме не урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі

№ 159/4643/19 (провадження № 61-18701св19), постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18).

Проте, зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження, під час перегляду справи в межах доводів касаційної скарги відповідача, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається, не є подібними.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли

з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Предметом позовних вимог у цій справі є зняття майна з-під арешту, накладено під час виконання судового рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 . Суди встановили, що саме державний виконавець у межах виконавчого провадження наклав арешт на все майно боржника,

а у подальшому повернув виконавчий лист стягувачеві без виконання відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, Верховний Суд здійснював касаційний перегляд зазначеної заявником, як приклад, справи № 159/4643/19, в якій фізична особа звернулася до суду з позовом до відділу державної виконавчої служби та банку про зняття арешту з майна. В указаній справі № 159/4643/19 встановлено, що спірне майно було обтяжене у порядку забезпечення позову на підставі ухвали суду, а постановою державного виконавця закінчено виконавче провадження у зв`язку зі сплатою боржником заборгованості

в повному обсязі. Скасовуючи ухвалу місцевого суду про відмову у відкритті провадження та постанову апеляційного суду, якою вказану ухвалу залишено без змін, Верховний Суд зазначив, що рішення суду виконано в повному обсязі, а наявність арештів в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна порушує права позивача.

У справі № 338/180/17 предметом первісних позовних вимог товариства

з обмеженою відповідальністю до фізичної особи є стягнення безпідставно одержаних коштів, трьох процентів річних та інфляційних втрат. У зустрічній позовній заяві фізична особа просила визнати укладеним договір підряду між ним і товариством з обмеженою відповідальністю, стягнути з останнього на свою користь борг за поставлені будівельні матеріали. В указаній справі суди встановили, що сторони провели переговори щодо виконання робіт

з виготовлення стінових дерев`яних брусів для будівництва колиби. Сторони досягли домовленості щодо вартості виготовленого брусу, а також переліку робіт. Фізична особа відпустила товариству з обмеженою відповідальністю дерев`яні бруси, які були доставлені та відвантажені за узгодженою сторонами адресою, проте представник останнього відмовився від підписання акта виконаних робіт, не заявивши про їх можливі недоліки. За результатом касаційного перегляду Велика Палата Верховного Суду

у постанові від 05 червня 2018 року виклала наступні висновки: у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так

і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою; не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами; у такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту. Зважаючи на встановлені обставини, а саме: погодження сторонами переліку та вартості робіт, часткове виконання узгоджених умов як з боку позивача (перерахування частини авансу), так і з боку відповідача (виготовлення та доставка частини брусів), Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про те, що договір підряду сторони уклали.

Таким чином, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин

у справах № 159/4643/19, № 338/180/17 та у цій справі № 167/693/20

є відмінними.

Зазначення в касаційній скарзі, що суди не врахували рішення Європейського суду з прав людини, не має правового значення, оскільки відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведене дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність змісту та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справою, яка наведена заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права,

з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що наявність наведеної у скарзі

ОСОБА_1 підстави касаційного оскарження, передбаченої у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Оскільки наявність наведеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбаченої у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження, тому відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження в частині перегляду постанови апеляційного суду за касаційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю.

Керуючись статтями 260, 396, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 389

ЦПК України, закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук