КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

секретар Рудик О.Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до МЮ України, в якому просив встановити додатковий строк на прийняття спадщини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 24.06.2010 ОСОБА_2 , мати позивача, склала заповіт на його користь. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Копію свідоцтва про смерть позивач отримав лише після травня 2017 року. Оскільки позивач, станом на день подачі позову, відбуває покарання понад 17 років, строк прийняття спадщини ним було пропущено. На підставі наведеного, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом (т. 1 а.с. 2-9).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27.01.2021 в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено (т. 1 а.с. 238-241).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно послався на те, що позивачем зазначено неналежного відповідача по справі, а саме МЮ України, оскільки з 2012 року територія м. Донецьк є окупованою, та офіційній документи видані на окупованій території не признаються Державою Україна (т. 2 а.с. 79-87).

30.06.2021 МЮ України було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що передумовою для звернення до суду з позовною заявою про надання додаткового строку для прийняття спадщини є відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка оформляється постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, однак, в матеріалах справи відсутні докази такого звернення позивача до нотаріуса. Крім того, у даній справі МЮ України є неналежним відповідачем, належним відповідачем має бути орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (т. 2 а.с. 143-145).

02.09.2021 ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, в якому вказується, що позивач фізично не може звернутись до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, оскільки відбуває покарання у Новгород-Сіверській установі виконання покарань № 31, ні письмово, оскільки такий орган розташований у м. Донецьк, який на даний час є окупованою територією. Також звертає увагу на те, що МЮ України рекомендує позивачу звернутись до відповідного органу за місцем відкриття спадщини, однак не зазначає за якою саме адресою даний орган розташований (т. 2 а.с. 180-182).

Також слід зазначити, що ОСОБА_1 подано дві ідентичні апеляційні скарги на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27.01.2021. Одну апеляційну скаргу було направлено засобами поштового зв`язку безпосередньо до суду першої інстанції, другу до Київського апеляційного суду. Вивчивши подані матеріали, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вони є тотожними, та мають розглядатись як одна апеляційна скарга на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27.01.2021.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09.09.2021 задоволено клопотання ОСОБА_1 та призначено розгляд справи в режимі відеоконференції, однак, у зазначений час Новгород-Сіверська установа виконання покарань № 31 не вийшла на зв`язок, тому суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні документи на підтвердження звернення позивача до нотаріуса про відкриття спадщини або відмови у вчинені відповідної нотаріальної дії. Крім того, позивачем у справі зазначено неналежного відповідача.

Але погодитись із таким рішенням в повному обсязі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.01.2000 ОСОБА_1 було заарештовано, та в подальшому, вироком Апеляційного суду Донецької області від 16.12.2002 його було засуджено до довічного позбавлення волі.

24.06.2010 ОСОБА_2 склала заповіт на все своє майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також все те, на що вона за законом матиме право на користь ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 33).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане повторно 15.05.2017 Новгород-Сіверським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Чернігівській області, серія НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 38).

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений Верховним Судом України у постанові від 23.08.2017 у справі № 6-1320цс17. З указаним висновком погодився й Верховний Суд у постанові від 01.04.2019 у справі № 643/3049/16-ц.

Таким чином, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Разом з тим, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалим відрядженням, в тому числі закордонним; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

У даній справі з`ясовано, що на момент смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_1 перебував під арештом у Новгород-Сіверській УВП № 31, та не був обізнаний про смерть матері, тому у визначений законом строк не міг звернутись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті його матері. На той час діяв Наказ Державного департаменту України з питань виконання покарань від 14.03.2007 № 39, яким було внесено зміни до Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, в абз. 9 п. 45 якого зазначено, що відшкодування витрат за пересилання звернень проводиться з коштів, які є на особистих рахунках засуджених.

Відповідно довідки Новгород-Сіверської УВП № 31 від 05.10.2020 № 274, в матеріалах особової справи засудженого до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не міститься жодної інформації про його працевлаштування в місцях позбавлення волі з 2000 року по теперішній час 2020 року, тому він не міг своєчасно звертатись до державних органів для надання необхідних документів для звернення до нотаріуса з заявою про відкриття спадщини.

І лише 02.07.2013 Наказом Міністерства юстиції України № 1304/5 було затверджено Інструкцію з організації перегляду кореспонденції (листування) осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, відповідно до якої у разі відсутності у відправника конверта адміністрація установи виконання покарань (слідчого ізолятора) забезпечує засудженого (особу, взяту під варту) конвертом та поштовою маркою.

Отже, після смерті матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , лише з липня 2013 року ОСОБА_1 міг звертатись до державних органів для видачі свідоцтва про смерть матері, яке є необхідним документом для звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, та було видано повторно ОСОБА_1 , після неодноразового його звернення до відділів державної реєстрації актів цивільного стану лише 15.05.2017.

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що за період перебування у місці позбавлення волі, ОСОБА_1 до 2013 року не мав фінансової можливості звертатись до державних установ із запитами про надання свідоцтва про смерть ОСОБА_2 .

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що звернення позивача до суду є передчасним, оскільки в матеріалах позовної заяви, відсутні докази того, що позивач звертався до нотаріальної контори для прийняття спадщини з метою її оформлення, та отримав відмову, а тому неможливо стверджувати про порушення чи невизнання прав останнього є помилковими, оскільки законом не передбачено обов`язкового звернення до нотаріуса для отримання відмови у вчиненні нотаріальної дії на підтвердження порушеного чи невизнаного права позивача.

Також хибними є висновки суду першої інстанції про те, що МЮ України є неналежним відповідачем у даній справі, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Тимчасово окуповані території України - територія України, що контролюється Російською Федерацією внаслідок анексії Криму, а також війни на сході України.

Постановою від 17.03.2015 № 254-VIII Верховна Рада України визнала окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей тимчасово окупованою територією.

Враховуючи те, що м. Донецьк на даний час є окупованою територією, на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», АТ «Укрпошта» не вчинює пересилання пошти до населених пунктів Донецької та Луганської областей.

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 11-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що у разі якщо останнім місцем проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що спадкова справа підлягає реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Отже, для відкриття спадщини, позивачу необхідно звернутись до реєстратора із заявою, що буде свідчити про його волевиявлення щодо спадкового майна.

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку реєстрації деяких спадкових справ у Спадковому реєстрі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 210 (далі - Порядок), реєстраторами Спадкового реєстру щодо заведених спадкових справ є державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси, які мають доступ до Спадкового реєстру. Порядок внесення до Спадкового реєстру відомостей про заведені спадкові справи визначається Мін`юстом.

Згідно абзаців 2, 3 пункту 1 та пункту 2 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 № 491, спадковим реєстром є електронна база даних, яка містить відомості про посвідчені (складені та/або прийняті на зберігання) заповіти і спадкові договори, заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину. Порядок внесення до Спадкового реєстру відомостей про посвідчені (складені та/або прийняті на зберігання) заповіти і спадкові договори визначається Мін`юстом. Держателем Спадкового реєстру є Мін`юст, що забезпечує його функціонування і виконує функції національного органу, які випливають із Конвенції.

В даному випадку, позивач може звернутись із заявою про відкриття спадщини до будь - якого реєстратора, якому МЮ України надано доступ до Спадкового реєстру, та якому надано право вести діяльність на території Держави Україна, оскільки відсутній зв`язок між місцем розташування спадкового майна та місцем звернення заявника до реєстратора, і така процедура звернення передбачена МЮ України.

Таким чином, суд першої інстанції без наявних підстав та з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права дійшов помилкового висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 .

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення - скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 додатковий строк для подачі до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 тривалістю три місяці, з моменту набрання судовим рішенням законної сили.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлено 04 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська