гСправа № 358/818/21 Провадження № 2/358/592/21
11 жовтня 2021 року м. Богуслав
Богуславський районний суд Київської області в складі :
головуючого судді Тітова М.Б.,
секретаря судового засідання Зеленько О.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Богуславі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17146821 від 20.12.2007 року. В даному будинку зареєстрований відповідач, який без поважних причин за місцем реєстрації не проживає більше п`яти років, участі в утриманні житла та оплаті комунальних послуг не приймає, тому це є перешкодою для реалізації нею (позивачкою) права користування і розпорядження своїм майном.
Посилаючись на положення ст.ст. 15, 386, 391, 405 ЦК України позивачка просить задовольнити її вимоги.
Позивачка ОСОБА_1 подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, а також зазначила, що позовні вимоги підтримує і не заперечує проти постановлення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився і не повідомив суд про причини своєї неявки, хоч належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи.
Зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи із наступних підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Позивачка ОСОБА_1 являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору довічного утримання, зареєстрованого 31 жовтня 2007 року в реєстрі за №1-4944 державним нотаріусом Богуславської районної державної нотаріальної контори Полковніковою Т.А. та копією витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно № 17146821, виданого 20 грудня 2007 року Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації, витягом з Державного реєстру правочинів № 4871323 від 31.10.2007 року, витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 15198359 від 31.10.2007 року, витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 15199910 від 31.10.2007 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 263146238 від 25.06.2021 року (а.с. 26-31).
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в будинку позивачки, що підтверджується довідкою КП Богуславської міської ради «Богуславблагоустрій» за № 1377 від 01.07.2021 року (а.с. 10).
Актами обстеження житлово-побутових умов проживання від 11 січня 2021 року, 18 березня 2021 року, 26 травня 2021 року та 19 липня 2021 року, складених комісією за участю депутата Богуславської міської ради Київської області підтверджується, що згідно даних будинкової книги, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проте не проживає в ньому (а.с. 11-14).
Вирішуючи даний спір між сторонами суд керується наступними положеннями чинного законодавства України.
Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.
У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України.
Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
В даній справі спір виник між позивачкою ОСОБА_1 як власником будинку та її братом ОСОБА_2 , який зареєстрований в будинку позивачки, але там не проживає більше п`яти років.
Відповідач в судове засідання не з`явився та не довів, що він з поважних причин відсутній у спірному приміщенні, чи йому чинить позивачка перешкоди у користуванні житлом, чи була неправомірна поведінка позивачки. Таких фактів в судовому засіданні не встановлено.
Оскільки відповідач ОСОБА_2 не проживає в будинку позивачки понад один рік, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а тому є законні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування цим житлом.
В даному випадку рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, буде підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання, оскільки відповідно до положень ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, в тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 11, 246, 263, 264, 265, 280, 282, 289 ЦПК України, ст. ст. 15, 383, 391, 405 ЦК України, суд -
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку.
Судове рішення є підставою для зняття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстрації місця проживання, відповідно до положень ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем до Київського апеляційного суду в загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Головуючий: суддя М. Б. Тітов