Єдиний унікальний номер судової справи 485/1054/21
Провадження № 22-ц/812/1871/21 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 жовтня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області, яку постановлено 03 вересня 2021 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Бодрової О.П., за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

11 серпня 2021 року ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_3 вищевказаний позов та просив визнати будівлю з прилеглими до неї господарськими та побутовими будівлями та спорудами із земельною ділянкою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,0066 га, за кадастровим номером :37:034:0034, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, визначивши за ним та відповідачем право власності по Ѕ частки будівлі з прилеглими до неї господарськими та побутовими будівлями та спорудами із земельною ділянкою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,0066 га, за кадастровим номером :37:034:0034, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 .

17 серпня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив суд, забезпечити позов шляхом зобов`язання АТ «Миколаївобленерго» не відключати електропостачання на нежитловий об`єкт 122-А, що розташований по АДРЕСА_1 до остаточного вирішення питання по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, яка ухвалою Снігурівського районного суду від 18 серпня 2021 року залишена без задоволення.

02 вересня 2021 року ОСОБА_1 подав повторно заяву про забезпечення позову в якій просить суд забезпечити позов шляхом зобов`язання АТ «Миколаївобленерго» підключити електропостачання на нежитловий об`єкт 122-А, що розташований по АДРЕСА_1

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 03 вересня 2021 року в задоволені заяви відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову в повному обсязі.

Так, відмовляючи в задоволені заяви ОСОБА_1 , суд І інстанції виходив з того, що заявником не надано належних та допустимих доказів необхідності вжиття саме такого виду забезпечення позову до вирішення спору по суті та доказів реальної загрози невиконання можливого рішення суду в разі невжиття забезпечення позову, шляхом покладення обов`язку на АТ «Миколаївобленерго» до набрання законної сили судовим рішенням у справі №485/1054/21 відновити (підключити) електропостачання за адресою АДРЕСА_1 .

Заслухавши доповідь судді та учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду відповідає вказаним положенням процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 серпня 2021 року за заявою ОСОБА_3 , яка є власницею майна за адресою АДРЕСА_1 , до АТ «Миколаївобленерго» від 17 серпня 2021 року, було відключено електропостачання на магазин, який розташований по вищевказаній адресі.

Спірний об`єкт є спільним сумісним майном подружжя, однак ОСОБА_3 це ігнорує та перешкоджає позивачу розпоряджатися цим майном на правах співвласника. Відключення електропостачання унеможливлює ведення підприємницької діяльності ОСОБА_1 .. Позивач наголошує на тому, що невжиття такого заходу може істотно ускладнити чи унеможливить виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення його порушених чи оспорюваних прав або інтересів

17 серпня 2021 року ОСОБА_1 вперше подав заяву про забезпечення позову, в якій просив суд, забезпечити позов шляхом зобов`язання АТ «Миколаївобленерго» не відключати електропостачання на нежитловий об`єкт 122-А, що розташований по АДРЕСА_1 до остаточного вирішення питання по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, яка ухвалою Снігурівського районного суду від 18 серпня 2021 року залишена без задоволення (а.с. 33-35) .

02 вересня 2021 року ОСОБА_1 подав повторно заяву про забезпечення позову в якій просить суд забезпечити позов шляхом зобов`язання АТ «Миколаївобленерго» підключити електропостачання на нежитловий об`єкт 122-А, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 40-41).

Відповідно до частини 1 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 цієї статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Положеннями частини 1 статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, в тому числі, і накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позов, таким чином, є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

В силу положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже доказування наявності підстав для забезпечення позову покладається на заявника.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, дійшов правильного висновку про те, що заявником не надано належних та допустимих доказів необхідності вжиття саме такого виду забезпечення позову до вирішення спору по суті та доказів реальної загрози невиконання можливого рішення суду в разі невжиття забезпечення позову.

За такого висновок суду про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову є обґрунтованим, оскільки зроблений судом на підставі повно та всебічно встановлених обставинах справи, правильно застосованих нормах права.

Тобто позивачем у поданій ним заяві про забезпечення позову не обґрунтовані наслідки невжиття зазначених ним заходів забезпечення позову, та не зазначено, яким чином невжиття їх у майбутньому спричинить утруднення чи зробить неможливим виконання рішення суду, що є за законом його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).

За висновками КЦС ВС, викладеними ним у постанові від 5 лютого 2020 року при розгляді справи №490/3925/19 і у постанові від 28 серпня 2019 року у справі №367/246/18 зазначено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є підставою для задоволення відповідної заяви.

Слід врахувати і те, що у відповідності до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном - принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). За констатацією ЄСПЛ відсутність додержання хоча б одного критерію є порушенням державою статті 1 Першого протоколу.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Відтак, при розгляді питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист якого вжито заходи забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.

За такого, колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги та в силу статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду, яка постановлена з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і на їх правильність не впливають.

Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської областівід 03 вересня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2021 року.