Справа №701/666/19
Номер провадження2/701/3/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2021 року Маньківський районний суд, Черкаської області

в складі: головуючого судді - Костенка А. І.

за участю секретаря - Брітан О. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Маньківка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя.

На підставу своїх вимог спирається на те, що 09.11.1991 р., між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, який було розірвано на підставі рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 07.02.2017 р. Під час перебування у шлюбі у сторін по справі народилися діти: син ОСОБА_3 , 1993 р.н., та дочка ОСОБА_4 , 1995 р.н., які на даний час повнолітні. Після укладення шлюбу сім`я проживала за адресою: с. Ризине, Звенигородського району Черкаської області. У 1993 році сторони почали будівництво житлового будинку в с. Багва, Маньківського району Черкаської області, будівельний паспорт на забудову будинку було видано 02.03.1998 року, що підтверджується листом відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства (від 13.02.2019 р., № 23/18-06). Згідно розпорядження Маньківської районної державної адміністрації Черкаської області від 02.06.1997 р., № 177 відповідачу ОСОБА_5 , надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку в с. Багва Маньківського району, Черкаської області. Відповідно до облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2016-2020 роки (номер об`єкта погосподарського обліку 000020-1) власником домоволодіння по АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У цьому ж будинку зареєстровані: позивачка, син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до розпорядження сільського голови с. Багва від 12.02.2016 р., № 3, вулицю « ІНФОРМАЦІЯ_4 » перейменовано на вулицю « ІНФОРМАЦІЯ_5 », а тому в подальшому найменування вулиці, на якій розташоване спірне нерухоме майно, зазначається як вулиця «Терлецького». Отже, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , загальною площею 80 кв.м., з надвірними спорудами: літня кухня з підвалом під нею, кладова, два сараї, курник, гараж, зерносховище, криниця, вагончик під магазин на фундаменті, було побудовано сторонами під час перебування в шлюбі, будівництво завершене у 1999 році, станом на травень 2019 року житловий будинок не зданий в експлуатацію, право власності не зареєстровано. Відповідач відмовляється узаконити будинок, з метою перешкоджання позивачці в поділу спільного майна подружжя. У 2015 році відповідач почав вигонити позивачку з житлового будинку та чинив перешкоди в її проживанні, через що вона вимушена була залишити будинок та переїхати на постійне місце проживання до своїх батьків у смт. Маньківка. В даний час відповідач відмовляє позивачці у допуску до будинку працівників бюро технічної інвентаризації та оцінювача, в зв`язку з чим позивачка не має можливості виготовити технічний паспорт на спірний житловий будинок з надвірними спорудами та визначити його вартість. Вказаний житловий будинок розміщений на земельній ділянці, площею 0.89 га, власником якої являється відповідач по справі ОСОБА_2 згідно рішення Багвянської сільської ради Маньківського району Черкаської області № 33-6/5 від 25.05.2010 р. Крім того, під час спільного проживання сторонами придбано наступне майно: шафу-купе, вартістю 12000 грн., шафу-купе, вартістю 8000 грн., диван та два крісла, вартістю 8000 грн., диван вартістю 12000 грн., стіл обідній, вартістю 1000 грн., стіл письмовий, вартістю 2000 грн., стіл розкладний, вартістю 2000 грн., дзеркало,вартістю 2000 грн., прихожа, вартістю 3000 грн., кухня, вартістю 6000 грн., міні-куточок в прихожу, вартістю 8000 грн., комп`ютер, вартістю 12000 грн., телевізор, вартістю 6000 грн., пральна машина, вартістю 6000 грн., один холодильник, вартістю 8000 грн., один холодильник, вартістю 2000 грн., морозильна камера, вартістю 10000 грн., газова плита, вартістю 6000 грн., мультиварка, вартістю 1500 грн., мікроволновка, вартістю 1500 грн., легковий автомобіль ВАЗ 21043, вартістю 30000 грн., трактор МТЗ-82, вартістю 120000 грн., сівалка, вартістю 60000 грн., дискова борона, вартістю 10000 грн., одна холодильна камера-вітрина, вартістю 6000 грн., одна холодильна камера-вітрина, вартістю 3000 грн., кондиціонер, вартістю 8000 грн., а всього майна на суму 354000 грн. Загальна орієнтовна вартість майна, що підлягає поділу складає 904000 гривень. Відповідач відмовляється в добровільному порядку поділити спільне майно подружжя, а тому позивачка змушена звертатись до суду з даною позовною заявою.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задоволити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні.

Суд, вислухавши позивача та його представника, відповідача та його представника, свідків, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, прийшов до наступного.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини: 09.11.1991 р., між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб (а.с. 15), який було розірвано на підставі рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 07.02.2017 року (а.с. 16). Під час шлюбу позивачка народила двоє дітей: сина ОСОБА_3 , 1993 р.н. та доньку ОСОБА_4 , 1995 р.н., батьком яких є відповідач та які на даний час повнолітні. Після укладення шлюбу сім`я проживала за адресою с. Ризине, Звенигородського району Черкаської області. У 1993 році сторони почали будівництво житлового будинку в с. Багва, Маньківського району Черкаської області, будівельний паспорт на забудову будинку було видано 02.03.1998 року, що підтверджується листом відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства від 13.02.2019 р., № 23/18-06 (а.с. 22). Згідно розпорядження Маньківської районної державної адміністрації Черкаської області від 02.06.1997 р., № 177 відповідачу ОСОБА_5 , надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку в с. Багва Маньківського району Черкаської області (копія Розпорядження від 02.06.1997 р., та Додатку № 1 - список забудовників додаються) (а.с. 23-24). Відповідно до облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2016-2020 роки (номер об`єкта погосподарського обліку 000020-1) власником домоволодіння по АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У цьому ж будинку зареєстровані: дружина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 20-21). Відповідно до Розпорядження сільського голови с. Багва від 12.02.2016 р., № 3 вулицю «Калініна» перейменовано на вулицю «Терлецького» (а.с. 19). Житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , загальною площею 83,8 кв.м., з надвірними спорудами станом на травень 2019 року житловий будинок не зданий в експлуатацію, право власності не зареєстровано (а.с. 137).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як вбачається з позовної заяви позивач ОСОБА_1 , ставить однією із позовних вимог поділ спільного сумісного майна подружжя, виділивши їй: легковий автомобіль ВАЗ 21043, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 вартістю 30000 грн., трактор МТЗ-82 вартістю 120000 грн., дискову борону вартістю 10000 грн., одну холодильну камеру-вітрину вартістю 6000 грн., одну холодильну камеру-вітрину вартістю 3000 грн., кондиціонер вартістю 8000 грн., а всього майна на суму 177000 грн.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Згідно з пунктом 22 вище вказаної постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦПК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

В п. 30 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року встановлено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Суд, дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та надані позивачем докази, немає можливості встановити наявність взагалі як такого майна, яке вказує позивач в позовній заяві та вважає, що вони не містять даних, з яких би достовірно вбачався факт придбання того майна, яке вказане позивачем в переліку, як майна набутого у шлюбі між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 .

Суд вважає, що позивачем не доведена наявність вказаного нею у переліку майна та його вартість, не доведено факту належності його до спільного сумісного, тобто не надано належних та допустимих доказів, які б давали суду підстави для визначення маси спільного майна подружжя та його поділу. Хоча відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частина друга вказаної статті визначає, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

У постановах від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та від 16 грудня 2015 року № 6-2719цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

До того ж у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 Верховний Суд України зазначив, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Таким чином для поділу об`єкта незавершеного будівництва необхідно враховувати ступінь його готовності. Як вбачається з матеріалів справи та доданих доказів, судова будівельно-технічна експертиза не проводилася, позивач та представник позивача клопотань про проведення судової будівельно-технічної експертизи не заявляли, суд не вправі з власної ініціативи призначати дану експертизу, а без висновку судової будівельно-технічної експертизи немає можливості встановити ступінь готовності незавершеного будівництва та провести його поділ. Також слід зазначити, що в наданому розпорядженні про дозвіл на будівництво індивідуальних жилих будинків і господарських будівель в населених пунктах району № 177 від 02.06.1997 року та додатку № 1 до розпорядження (а.с. 23-24), ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво індивідуальних жилих будинків і господарських будівель в АДРЕСА_2 , в той час як спірний об`єкт незавершеного будівництва знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Щодо позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_1 права користування 1/2 частиною земельної ділянки площею 0,89 га розташованої за адресою АДРЕСА_1 , суд вважає, що в цій частині слід відмовити.

У відповідності до ст. 81 ЗК України згідно якої громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Згідно з ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

За приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Таким чином для набуття права власності та права постійного користування земельною ділянкою необхідно здійснити її державну реєстрацію та отримати документ який посвідчує право власності на земельну ділянку або право на її постійне користування. Суд дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та надані позивачем докази встановив відсутність будь-якого документа який посвідчує це право, а тому у суду немає можливості встановити чи дійсно відповідач ОСОБА_2 , набув право власності та право постійного користування земельною ділянкою площею 0,89 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , а тому з огляду на викладене, суд позбавлений можливості визнати за ОСОБА_1 , право кристування 1/2 частиною вказаної земельної ділянки.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права та примусове виконання обов`язку в натурі.

Враховуючи все вище викладене, так як позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що майно було придбано сторонами під час перебування у шлюбі та за їх спільні кошти, та наявність взагалі майна яке вказане позивачем у позовній заяві, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати у вигляді судового збору, витрат на виготовлення технічного паспорта на будинок та правову допомогу не підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 141 263, 265 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 328, 368, 372, 376 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 61, 63, 70, 71 СК України, ст. ст. 81, 116, 125 ЗК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , (уродженки та жительки АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (уродженця с. Ризине Звенигородського району Черкаської області, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду через Маньківський районний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.

Повний текс рішення проголошено 05.10.2021.

СуддяА. І. Костенко