Ухвала

Іменем України

01 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 755/568/21

провадження № 61-15195ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року у складі судді Галагана В. І. та постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У січні 2021 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», банк)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , та зняття з реєстраційного обліку.

Позов мотивовано посиланням на те, що 12 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладені договір кредиту № 030.29-50/379-С та іпотечний договір

№ 030.29-50/379-С, за умовами якого іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру загальною площею 70,00 кв. м, житловою площею 42,10 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

10 вересня 2019 року рішенням загальних зборів учасників АТ «Альфа-Банк» та загальних зборів учасників АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». 15 жовтня 2019 року рішенням № 5/2019 єдиного акціонера «АТ «Укрсоцбанк» було затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, у АТ «Альфа -Банк» з дати, визначеної у передавальному акті, а саме з 15 жовтня 2019 року. Протоколом № 4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15 жовтня 2019 року вирішено затвердити передавальний акт.

31 серпня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М. А. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності АТ «Альфа-Банк» на трикімнатну квартиру загальною площею 70,00 кв. м, житловою площею 42,10 кв. м, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідач, втративши право власності на квартиру, втратив відповідно до статті 317 ЦК України право користування цією квартирою.

Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 10 грудня 2020 року, у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є АТ «Альфа-Банк», зареєстровані 4 особи.

Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, однак незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання в квартирі, колишній власник, продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселитися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном на власний розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси АТ «Альфа-Банк»

Посилаючись на зазначені обставини, АТ «Альфа-Банк» просило суд визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеною вище квартирою, та зняти його з реєстраційного обліку.

Короткий зміст ухвалених судових рішень

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня

2021 року, у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що набуваючи у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки право власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідача на користування спірною квартирою, при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідач має зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування зазначеною квартирою,тим більше, що частина друга статті 109 ЖК України на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадках, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «Альфа-Банк», у якій заявник просив рішення Дніпровського районного суду м. Києва

від 15 лютого 2021 року і постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня

2021 року скасувати, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір, суди не урахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 27 січня 2021 року у справі

№ 754/14503/16-ц, від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19, від 23 червня 2021 року у справі № 279/2993/19, від 16 вересня 2020 року у справі

№ 442/328/19-ц; від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18, від 27 травня 2020 року у справі № 759/12425/18, в також в ухвалах Верховного Суду України

у справах: № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10.

Відмовляючи у задоволенні позову суди першої та апеляційної інстанції обґрунтовували свої висновки виключно посиланням на частину другу статті 109 ЖК Української РСР, яка не могла бути застосована до спірних правовідносин, оскільки у даному випадку звернення стягнення на іпотечне майно відбулося у позасудовому порядку. Суди не урахували, що відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку», частини третьої статті 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, та не надали належної оцінки тому факту, що на виконання зазначених вище норм, 15 грудня 2020 року АТ «Альфа-Банк» направило на адресу відповідача письмову вимогу про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку з квартири, яка належить на праві власності АТ «Альфа-Банк», як правонаступнику АТ «Укрсоцбанк».

Дії відповідача, який за відсутності правових підстав проживає у спірному житловому приміщенні, створюють перешкоди позивачу у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном. Такі права власника підлягають судовому захисту з урахуванням положень статей 391, 396 ЦК України.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12 червня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладені договір кредиту № 030.29-50/379-С та іпотечний договір

№ 030.29-50/379-С, за умовами якого іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру загальною площею 70,00 кв. м, житловою площею 42,10 кв. м, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 .

Відповідно до пунктів 4.1, 4.5 іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема, шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

10 вересня 2019 року рішенням загальних зборів учасників АТ «Альфа-Банк» та загальних зборів учасників АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». 15 жовтня 2019 року рішенням № 5/2019 єдиного акціонера «АТ «Укрсоцбанк» було затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, у АТ «Альфа -Банк» з дати, визначеної у передавальному акті, а саме з 15 жовтня 2019 року . Протоколом № 4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15 жовтня 2019 року вирішено затвердити передавальний акт.

31 серпня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М. А. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності АТ «Альфа-Банк» на трикімнатну квартиру загальною площею 70,00 кв. м, житловою площею 42,10 кв. м, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 10 грудня 2020 року, у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є АТ «Альфа-Банк», зареєстровані 4 особи.

15 грудня 2020 року АТ «Альфа-Банк» направило на адресу ОСОБА_1 письмову вимогу про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку з квартири.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватися із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) зазначила, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

У цій постанові, зокрема зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню зазначені норми права. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними.

За правилом частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК Української РСР).

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У справі, що розглядається, іпотекодержатель, який набув право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в спірній квартирі зареєстрований іпотекодавель, який є колишнім власником квартири та відмовляється виселитися з неї.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя АТ «Альфа-Банк», як правонаступника АТ «Укрсоцбанк», позивач був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 , який зареєстрований і проживає у квартирі з 26 вересня 2002 року, зокрема про наявність у нього відповідних речових прав. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника квартири АДРЕСА_2 обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування зазначеною квартирою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК Української РСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Аналогічні висновки щодо застосування правових висновків, викладених у наведених постановах Великої Палати, висловлені Верховним Судом у постанові від 15 березня 2021 року у справі № 639/7410/18 (провадження № 61-14505св20) та від 09 вересня 2021 року у справі 205/5044/19(провадження № 61-2490св21)

із подібними правовідносинами.

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням.

Щодо посилань заявникана неурахування судами висновків, викладених Верховним Судом у постановах: від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц, від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19, від 23 червня 2021 року у справі

№ 279/2993/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц; від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18, від 27 травня 2020 року у справі

№ 759/12425/18, то такі посилання є необґрунтованими з огляду на наступне:

- у постановах від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19 (провадження

№ 61-11931св20) та від 23 червня 2021 року у справі № 279/2993/19 (провадження № 61-6415св20), Верховний Суд не приймав остаточного судового рішення по суті вирішення спору, а передав справи на новий розгляд до судів нижчих інстанцій, з огляду на неповноту з'ясування судами фактичних обставин справи. За результатами нового розгляду таких справ фактично-доказова база в них може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження судами обставин справи і доказів, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки в них;

- у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц Верховний Суд зазначив про обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо усунення перешкод новому власнику у користуванні та розпорядженні садовим будинком та земельною ділянкою, набутим ним у власність у порядку звернення стягнення на іпотечне майно, з огляду на встановлення судом обставин наявності у відповідачів іншого, відмінного від спірного, постійного місця проживання;

- у постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 та від 27 травня 2020 року у справі № 759/12425/18 вирішувалося питання про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням осіб та застосування положень статей 401-406 ЦК України.

Зважаючи на те, що в ухвалах Верховного Суду України у справах: № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10 викладено висновок щодозбереження права користування житлом членами сім`ї колишнього власника та застосування статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», то посилання заявника у доводах касаційної скарги на необхідність їх урахування при вирішення справи також не заслуговують на увагу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи те, що касаційну скаргу подано на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва

від 15 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня

2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик І. Ю. Гулейков О. В. Ступак