ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року

м.Суми

Справа №592/19017/19

Номер провадження 22-ц/816/1427/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Сумської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Фомінова Романа Миколайовича на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 липня 2021 року в складі судді Алфьорова А.М., ухваленого в м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

18 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , вимоги якого 25 листопада 2020 року уточнив та просив визнати відповідачку та її дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що заявник є власником 1/2 частини зазначеного домоволодіння, а решта будинку належить ОСОБА_3 . У будинку зареєстрована відповідачка з дітьми, однак вони тривалий час не проживають у ньому, в утриманні будинку участі не приймають, комунальні послуги не сплачують. Оскільки відповідачка постійно проживає за іншою адресою, у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає, що позбавляє позивача, як власника, вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, тому заявник просив позов задовольнити у обраний ним спосіб.

09 листопада 2020 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 із зустрічним позовом про усунення перешкод у здійсненні заявницею та її дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення до нього заявниці з дітьми, а також зобов`язати відповідача надати позивачці ключі від вхідних дверей і хвіртки вказаного житлового будинку та не чинити перешкоди у користуванні цим будинком.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що заявниця була вселена у вказаний будинок як член сім`ї наймача, оскільки є рідною сестрою ОСОБА_1 . З листопада 2016 року заявниця тимчасово переїхала проживати до матері на її прохання за іншою адресою і відтоді відповідач постійно чинить перешкоди у користуванні будинком, змінив всі замки, ключів не надає.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 та її дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 768,40 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Фомінов Р.М. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 . При цьому вказує, що з березня 2015 року по листопад 2016 року ОСОБА_2 разом з дітьми постійно проживали у спірному будинку за згодою його власника - ОСОБА_1 . На прохання матері заявниця виїхала з будинку та проживала деякий час з нею, проте не змогла повернутись до будинку, оскільки з листопада 2017 року ОСОБА_1 у будинку не проживає, замки замінені і в будинку мешкає ОСОБА_6 . Таким чином, доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 з дітьми чинять йому перешкоди у користуванні житлом є безпідставними, оскільки власник у будинку не проживає, відповідних витрат на його утримання не несе. Діти свого житла не мають, а Служба у справах дітей вважає недоцільним їх виселення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Якименко О.І. просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. При цьому зазначає, що реєстрація у будинку сестри позивача була здійснена для влаштування її дітей у дошкільний заклад, фактично вона у будинку не проживала. Належна ОСОБА_1 частина будинку була у занедбаному стані, будинок руйнувався, за несплату комунальних послуг було припинено газо- та електропостачання, були відсутні вхідні двері, іноді у будинку ночували безхатченки та наркомани, а тому позивач продав належну йому частину будинку ОСОБА_7 , яка відремонтувала будинок, сплатила комунальні борги та проживає у ньому. Зазначає, що ОСОБА_2 з дітьми більше року не проживала у будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 26 жотвня 2018 року є власником 1/2 частини домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Інша 1/2 частина вказаного домоволодіння належить на праві власності ОСОБА_3 .

У вказаному будинку зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 12).

16 листопада 2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 укладено попередній договір про купівлю-продаж 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 140).

Доказів оформлення договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 матеріали справи не містять.

Актом від 12 липня 2021 року засвідчено непроживання ОСОБА_2 та її дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , проте період непроживання вказаних осіб не зазначено (а.с. 181).

Висновком Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради щодо розв`язання спору за позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням від 17 вересня 2020 року № 1612/27.1-26 встановлено, що на момент складення висновку ОСОБА_2 , її діти, а також ОСОБА_1 проживають у квартирі їх матері. У житловому будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 з дітьми зареєстровані на законних підставах. Служба вважає заявлений ОСОБА_1 позов таким, що не підлягає задоволенню (а.с. 81).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та її неповнолітні діти ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , будучи зареєстрованими у спірному будинку, не проживають в ньому без поважних причин більше одного року. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування будинком та вселення, суд вважав, що заявниця не надала доказів, які б у своїй сукупності доводили обставини, викладені у зустрічній позовній заяві.

Проте, з рішенням суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Так, ч.1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше року та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачки понад встановлений ст. 405 ЦК України строк у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Вичерпного переліку поважних причин відсутності особи у житловому приміщенні житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим дане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми не проживає у спірному будинку понад рік саме без поважних причин та має інше житло у власності. Зокрема, ОСОБА_1 визнав, що він фактично з листопада 2017 року у належній частині житлового будинку не проживає, а як підтверджується висновком Служби у справах дітей станом на вересень 2020 року позивач, відповідачка та її діти проживають разом у квартирі їх матері ОСОБА_8 .

Крім того, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів для підтвердження факту того, що ОСОБА_2 чинить ОСОБА_1 перешкоди у праві володіння, користування та розпорядження спірним майном. Так, сторони визнають і той факт, що у спірному житловому будинку фактично мешкає ОСОБА_7 , яка, як вбачається з договору про наміри придбати частину будинку (а.с. 140), має право користуватись житлом, сплачувати за комунальні послуги, проводити ремонтні роботи. Проте, як на момент звернення з відповідним позовом, так і на день перегляду апеляційним судом справи, доказів на підтвердження набуття ОСОБА_7 у власність спірного житла матеріали справ не містять та сторонами не надані. Відтак, ОСОБА_1 залишається одноособовим власником частини житлового будинку, ОСОБА_2 є зареєстрованим членом сім`ї власника будинку, як і її неповнолітні діти, які також зареєстровані у житловому приміщенні.

ОСОБА_2 та її діти власного житла не мають.

Таким чином, оскільки фактично у спірному будинку мешкає ОСОБА_7 , тобто відповідачка об`єктивно не може вчиняти будь-які дії, направлені на перешкоджання позивачу, як власнику будинку, використовувати майно за призначенням, тому причини непроживання ОСОБА_2 з неповнолітніми дітьми у житловому будинку понад один рік колегія суддів апеляційного суду визнає поважними.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

З урахуванням викладеного вище колегія суддів апеляційного суду не вбачає законних підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та вважає доведеними вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 .

За таких обставин, рішення суду першої інстанції на підставі п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення вимог зустрічного позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні.

Оскільки первісний позов задоволенню не підлягає, а зустрічний позов задовольняється повністю, тому сплачений ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 840,80 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 2413,80 грн підлягає компенсації за рахунок ОСОБА_1 ..

Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 376, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Фомінова Романа Миколайовича задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 липня 2021 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 та її дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 та її дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення до нього ОСОБА_2 та її дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язати ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей і хвіртки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та не чинити перешкоди у користуванні цим будинком.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 840 грн 80 коп. судового збору за подання позовної заяви та 2413 грн 80 коп. за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина