ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7229/21 Справа № 210/6861/20 Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н. А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Кислиця І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року, яке постановлено суддею Літвіненко Н.А. у місті Кривому Розі, повний текст рішення суду складено 11 червня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що їй на праві особистої приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , яка до цього належала її матері ОСОБА_4 . В 2015 році позивач забрала свою матір проживати разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 .

З метою збереження та нагляду за вказаною квартирою, мати позивача дозволила тимчасово проживати в ній відповідачу ОСОБА_2 , за умов, що останній буде сплачувати комунальні послуги, утримувати квартиру в належному стані та сплачувати орендну плату у розмірі 100 доларів США в місяць. Надалі, в кінці 2017 року відповідач перестав платити орендну плату, а з 2018 року став частково сплачувати комунальні послуги.

Після смерті матері, ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач успадкувала квартиру АДРЕСА_1 та звернулась до відповідача ОСОБА_2 з проханням звільнити квартиру, на що відповідач відмовився, мотивуючи це тим, що він тривалий проміжок часу проживає у квартирі, зробив в ній ремонт та вважає, що за таких обставин квартира тепер належить йому.

Отже, ОСОБА_2 перешкоджає позивачу ОСОБА_1 , як власнику квартири, користуватися її власністю, чинить дії, не даючи можливості користуватися та розпоряджатися її власністю на власний розсуд, чим порушує права позивача, тому просила суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.

В апеляційній скарзі представник відповідача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не було враховано, що між попереднім власником квартири, а саме матір`ю позивача та відповідачем було усно досягнуто згоди щодо купівлі спірної квартир АДРЕСА_1 , про що знала сама позивач.

Крім того представник відповідача посилається на те, що після прийняття спадщини після померлої матері позивач знала, що в спірній квартирі проживає родина відповідача з неповнолітньою дитиною, іншого житла відповідач не має, але позивач не виявила розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясувала чи відмовляється відповідач від свого права користування житловим приміщенням та чи не бажає придбати спірне житло.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому виселення із відповідного житла є невиправданим втручання в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла, саме така позиція викладена в Постанові ВС від 25 серпня 2020 року у справі №592/345/17.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Учасники справи, будучі належним чином, завчасно, повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

13 жовтня 2021 року на адресу Дніпровського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду даної цивільної справи у зв`язку з хворобою відповідача ОСОБА_2 та знаходження представника відповідача ОСОБА_3 на карантині (самоізоляція).

На думку колегії суддів, заявлене клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи не заслуговує на увагу, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВС від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

При цьому, представником відповідача ОСОБА_3 , згідно вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у заяві про відкладення розгляду справи.

В той же час колегія суддів звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 Цивільного процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Колегія суддів наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, що передбачено статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності в порядку спадкування за законом належить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ., що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10 липня 2020 року, виданим державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т.В. (а.с. 10).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 липня 2020 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Згідно довідки №14590, виданої Відділом реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради від 06 жовтня 2020 року, за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрованих осіб немає (а.с. 13).

Відповідно до довідки Відділу обліку та моніторингу інформації ГУ ДМС України в Дніпропетровській області відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 та з 02 жовтня 2018 року знятий з реєстрації. Вибув невідомо куди та зареєстрованим не значиться (а.с. 24).

Відповідно до Інформації про суми, нараховані до сплати комунальними та іншими службами міста, станом на 1 жовтня 2020 року, за адресою: АДРЕСА_3 наявний борг зі сплати житлово-комунальних послуг в розмірі 7205,44 грн. (а.с. 14).

28 липня 2020 року позивач зверталась до Криворізького відділу поліції Металургійного району з заявою щодо можливого вчинення неправомірних дій ОСОБА_2 , який не допускає ОСОБА_1 до квартири за адресою: : АДРЕСА_3 , власником якої є ОСОБА_1 (а.с. 15-16).

Згідно відповіді Головного управління поліції в Дніпропетровській області від 01 вересня 2020 року, між сторонами виникли цивільно-правові відносини, які можуть бути вирішені в судовому порядку (а.с. 17).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що проживання відповідача без відповідних правових підстав у спірній квартирі суперечить правам позивача, як власника квартири на користування квартирою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним бажанням.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема шляхом усунення перешкод у здійсненні користування майном особами, в яких відпали законні підстави для такого користування.

Згідно ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

У пунктах 38, 92 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. Негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Порушене право позивача підлягає захисту в обраний ним спосіб, який не суперечить закону.

За змістом статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У Постанові Верховного Суду України від 13 листопада 2019 року в справі № 686/19928/17 (провадження № 61-43687св18) зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням».

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 62 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є Конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України.

На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки власником квартири АДРЕСА_1 являється позивач ОСОБА_1 , проживання відповідача, без відповідних правових підстав у спірній квартирі, суперечить правам позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при розгляді справи не було враховано, що між попереднім власником квартири, а саме матір`ю позивача та відповідачем було усно досягнуто згоди щодо купівлі спірної квартир АДРЕСА_1 , про що знала сама позивач, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки відповідачем відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що після прийняття спадщини після померлої матері позивач знала, що в спірній квартирі проживає родина відповідача з неповнолітньою дитиною, іншого житла відповідач не має, але позивач не виявила розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясувала чи відмовляється відповідач від свого права користування житловим приміщенням та чи не бажає придбати спірне житло не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмову в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки, позивач ОСОБА_1 як власник квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10 липня 2020 року, виданим державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т.В. має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (а.с. 10).

Натомість відповідачем, відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України не надано нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги проте, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому виселення із відповідного житла є невиправданим втручання в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла, саме така позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі №592/345/17, оскільки предметом спору у зазначеній Постанові було виселення відповідача, яка є матір`ю одиначкою з малолітніми дітьми з гуртожитку, в яке вона вселилася на підставі спеціального ордеру, постійно проживає і зареєстрована там з дітьми, тому є підстави стверджувати, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірна квартира є їхнім "житлом" у розумінні статті 8 Конвенції.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2021 року

Головуючий:

Судді: