ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7303/21 Справа № 202/7895/20 Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О. М. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 2021 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетілова (Грамс) Ольга Валеріївна, про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину ВКВ №355473 реєстр.5-2645 від 26.11.2007 року, виданого Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою в 2007 році, їй належало 12/25 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивача її син запропонував укласти договір довічного утримання.

22.01.2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою (Грамс) О.В. При укладанні зазначеного договору нотаріус надала позивачу його текст для ознайомлення та підписання. Позивач перевірила лише правильність своїх даних, не ознайомившись з повним текстом договору та, підписавши його, вважала, що підписала договір довічного утримання. Після підписання договору відповідач надавав матеріальну допомогу позивачу, однак, починаючи з 2019 року припинив допомагати, у зв`язку з чим позивач звернулась до адвоката, який повідомив, що 22.01.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування 12/25 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування 12/25 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою (Грамс) О.В., серія та номер 182, укладений 22.01.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8500 грн.

Не погодившись з такими рішеннями суду, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Судом не дано оцінки тому, що позивач не мала наміру укладати договір дарування своєї частини домоволодіння, вважала, що укладає договір довічного утримання.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду, як законне та обгрунтоване, на його думку, залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 18 грудня 2020 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Відповідно до договору дарування 12/25 частки житлового будинку, посвідченого 22 січня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., та зареєстрованого в реєстрі за № 182, ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 належні їй на праві власності 12/25 частин житлового будинку

АДРЕСА_2 даного договору визначено, що сторони підтверджують, що при укладанні цього договору волевиявлення є вільним, усвідомленим, цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину.

В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.01.2016 року зроблено запис 12985915, про реєстрацію за ОСОБА_3 права приватної, спільної часткової власності на 112/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно є договір дарування 12/25 частин житлового будинку, серія та номер 182, виданий 22.01.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона з відповідачем уклала договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою (Грамс) О.В. При укладанні договору позивач вважала, що підписала договір довічного утримання. Після підписання договору, відповідач надавав матеріальну допомогу ОСОБА_1 , однак, починаючи з 2019 року, припинив допомагати, у зв`язку із чим, позивач звернулась до адвоката, який повідомив, що 22.01.2016 року, між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування 12/25 часток житлового будинку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином, відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно зі ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до положень ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

За змістом ст.230 ЦК України, правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Матеріалами справи встановлено, що позивач оспорює вказаний правочин, посилаючись на те, що вона не мала наміру укладати саме договір дарування 12/25 частин житлового будинку. Підписуючи договір, ОСОБА_1 вважала, що укладає договір довічного утримання.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що, позивач неправильно розуміла зміст укладеного правочину та її було введено в оману.

Крім того, спірний договір дарування не встановлює обов`язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру.

На підставі наведеного колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не підтверджувала укладення договору дарування спірного обєкту нерухомого майна, не знайшли свого підтвердження. Натомість, доказів того, що ОСОБА_1 при підписанні оспорюваного нею договору, не усвідомлювала його правової природи суду апеляційної інстанції не надано.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції неправомірно взяв до уваги пояснення свідків, які є родичами відповідача, та не допитав свідків, заявлених позивачем, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд дав оцінку на належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому вона не підлягає задоволенню.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції від 24.05.2021 року не підлягає скасуванню, колегія суддів не знаходить підстав для скасування додаткового рішення, ухваленого судом 10.06.2021 року, про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 2021 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

М.О. Макаров

І.Ю. Ткаченко