Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 760/10026/20
Номер провадження 22-ц/824/8542/2021
Головуючий у суді першої інстанції Т.Г. Оксюта
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
29 вересня 2021 року місто Київ

Номер справи 760/10026/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Траєкторія»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Оксюти Т.Г., в приміщенні Солом`янського районного суду міста Києва, інформація про дату складення повного рішення не зазначена, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Траєкторія», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ТОВ «Фінансова компанія «Толока» (далі - ТОВ «ФК «Толока»), ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22.01.2016 між ТОВ «ФК «Толока» та ОСОБА_2 був укладений договір про участь у фонді фінансування будівництва №22-3, відповідно до умов якого ОСОБА_2 на підставі повного визнання нею правил фонду фінансування будівництва, надала свою згоду на участь у фонді фінансування будівництва виду А. Відповідно до п.3 вказаного договору ТОВ «ФК «Толока» приймає від ОСОБА_2 кошти в управління та відповідно до правил фонду і цього договору перераховує частину таких коштів для фінансування будівництва, решта коштів залишається в управлінні товариства.

Згідно з умовами вказаного договору, після отримання від ОСОБА_2 коштів ТОВ «ФК «Толока» закріплює за довірителем об`єкт інвестування та видає довірителю свідоцтво про участь у фонді.

22.01.2016 відповідач ОСОБА_2 видала довіреність на ім`я ОСОБА_4 на підставі якої 25.01.2016 він здійснив оплату грошових коштів у розмірі 558450 грн відповідно до договору про участь у фонді фінансування будівництва №22-3 від 22.01.2016 за ОСОБА_2 . Вказана оплата була здійснена за рахунок власних коштів ОСОБА_4 , однак остання не повернула йому вказані кошти, які були сплачені на рахунок ТОВ «ФК «Толока».

В подальшому 21.11.2017 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір поруки №21/11-п відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язався відповідати перед ОСОБА_4 за виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань, що виникли у неї перед кредитором у зв`язку з виконанням ОСОБА_4 зобов`язань ОСОБА_2 за договором про участь у фонді фінансування будівництва №22-3 від 22.01.2016, укладеним між ТОВ «ФК «Толока» та ОСОБА_2 на підставі довіреності від 22.01.2016, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поваровою Л.В. за реєстровим №17.

Згідно із положеннями розділу 2 вказаного договору поруки №21/11-п ОСОБА_1 цією порукою забезпечив виконання зобов`язання ОСОБА_2 за зобов`язанням у повному обсязі у розмірі 558450 грн. Надалі, отримавши вимогу кредитора від 01.04.2020, з метою уникнення порушення договору поруки №21/11-п, позивач 13.04.2020 уклав з ТОВ «ФК «Фактор Груп» договір про надання фінансового кредиту за рахунок власних коштів №КД-ФЗ11, відповідно до якого ТОВ «ФК «Фактор Груп» у день укладення договору перерахувало надані ОСОБА_1 за кредитом кошти у розмірі 558450 грн на банківський рахунок ОСОБА_4 .

У зв`язку із викладеним та у відповідності до п.6 вищевказаного договору поруки, яким передбачено, що у випадку виконання поручителем своїх зобов`язань, передбачених п.п. 2.1, 4.3 договору, до нього, згідно положень ст.ст. 514, 556 ЦК України перейшли права кредитора, які виникли за забезпеченим порукою зобов`язанням, та відповідно він став новим кредитором ОСОБА_2 .

При цьому, позивачу стало відомо, що між ОСОБА_4 та ТОВ «Траєкторія» був також укладений договір поруки №22/11-п1, згідно умов якого останнє поручилося перед ОСОБА_4 , як солідарний боржник, за виконання ОСОБА_2 зобов`язань, що виникли у неї перед ОСОБА_4 , у зв`язку із виконанням останнім її зобов`язань за договором про участь у фонді фінансового будівництва №22-3 від 22.01.2016. Також, позивачу стало достеменно відомо про те, що на підставі повної оплати за договором будівництва, остання отримала свідоцтво про участь у ФФБ та оформила право власності на збудовану квартиру АДРЕСА_1 , та на яку в подальшому було переоформлено право власності на ОСОБА_5 .

Оскільки, направлена 13.04.2020 позивачем з метою досудового врегулювання спірних правовідносин вимога на адресу ОСОБА_2 про сплату протягом 10 банківських днів заборгованості у розмірі 558450 грн залишилася без уваги, ОСОБА_1 був змушений звернутись до суду із вказаним позовом, відповідно до вимог якого просив суд стягнути з ОСОБА_2 та ТОВ «Траєкторія» у солідарному порядку на свою користь грошові кошти у розмірі 558450 грн та понесені у справі судові витрати.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 та ТОВ «Траєкторія» у солідарному порядку на користь позивача грошові кошти у розмірі 558450 грн, а також судовий збір з кожного по 5584 грн.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в силу приписів ст.ст.514, 556 ЦК України до позивача перейшли права кредитора у розмірі частини обов`язку ОСОБА_2 , що був ним виконаний. Відтак, з останньої та ТОВ «Траєкторія», як поручителя, підлягає стягненню у солідарному порядку на користь позивача спірна заборгованість. Водночас, суд убачав безпідставними посилання відповідача ОСОБА_2 на пропуск позивачем строків звернення до суду із даним позовом, оскільки правилами ч.6 ст.261 ЦК України чітко визначено, що за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій посилалася на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування поданої скарги заявник вказувала на те, що вирішуючи спір у даній справі, місцевий суд неправильно застосував норми матеріального права, а саме положення ст.ст.262, ч.2 ст.267, 512, 544 ЦК України та безпідставно задовольнив позов, незважаючи на сплив позовної давності, про наслідки застосування якої просив відповідач. Вказувала, що у даній справі перебіг позовної давності розпочався на наступний день після оплати ОСОБА_4 після 26.01.2016 грошових коштів за квартиру, у зв`язку із чим саме з наступного дня він мав право пред`явити вимогу про відшкодування понесених ним витрат. Відтак, встановлений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності за зобов`язаннями з відшкодування витрат повіреному ОСОБА_4 сплив ще 26.01.2019, а сам договір поруки між останнім та позивачем було укладено 13.04.2020.

Також, заявник посилалася на неналежне врахування судом першої інстанції положень п.3 ч.1 ст.512 ЦК України, за якими виконання обов`язку боржника поручителем має наслідком зміну кредитора у зобов`язанні. Тобто, нове зобов`язання боржника не виникає, а змінюється лише сторона кредитора, який виконав зобов`язання замість боржника, у зв`язку із чим перебіг позовної давності заново не розпочинається.

Вказувала, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тим обставинам, що у відповідності до вимог ч.4 ст.559 ЦК України, станом на момент виконання позивачем зобов`язань за договором поруки на користь кредитора, порука ОСОБА_1 загалом припинилася в силу закону. А тому, для здійснення позивачем сплати на користь ОСОБА_4 спірних грошових коштів загалом не існувало будь-яких правових підстав, а сплачені ним грошові кошти на користь останнього можна вважати, як безпідставно отримані.

Крім того, у поданій апеляційній скарзі заявник зазначила, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини справи, зокрема, у частині встановлення обсягу повноважень ОСОБА_4 , характеру його правовідносин із ОСОБА_2 на підставі виданої нею довіреністю на ім`я останнього, а також у частині доведеності факту сплати ним власних грошових коштів за зобов`язанням ОСОБА_2 , що виникли перед ТОВ «ФК «Толока».

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд про її задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у ній.

Представники позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили суд відмовити у її задоволенні, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року залишити без змін, з огляду на заперечення, що були викладені у поданих поясненнях на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи та їх представники у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися, причини неявки суду не повідомили. Будь-яких заяв або клопотання щодо неможливості розгляду справи у суді апеляційної інстанції та відкладення призначеного у справі судового засідання на адресу апеляційного суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважав за можливе провести розгляд справи за відсутності нез`явившихся осіб, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

На підставі положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до ч.ч.2, 4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено ч.ч.1, 2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як було встановлено судом, та що підтверджується матеріалами справи, 22.01.2016 між ТОВ «ФК «Толока» (управитель) та ОСОБА_2 (довіритель) було укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва №22-3, відповідно до умов якого довіритель на підставі повного визнання ним правил фонду фінансування будівництва, надав свою згоду на участь у фонді фінансування будівництва виду А.

Відповідно до пункту 3 договору, управитель - ТОВ «ФК «Толока» приймає від довірителя ОСОБА_2 кошти в управління та відповідно до правил фонду і цього договору перераховує частину таких коштів для фінансування будівництва, решта коштів залишається в управлінні управителя.

Згідно із пунктом 4 вказаного договору його сторони погодили, що після отримання від довірителя ОСОБА_2 коштів, управитель ТОВ «ФК «Толока» закріплює за довірителем об`єкт інвестування та видає довірителю свідоцтво про участь у фонді (а.с.6-14, т.1).

22.01.2016 ОСОБА_2 видала довіреність на ім`я ОСОБА_4 , яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поваровою Л.В. за реєстровим №17, що підтверджувалося наявною у матеріалах справи копією витягу №41312203 з Єдиного реєстру довіреностей від 11.02.2020 (а.с.15, т.1).

Звертаючись до суду із позовом у даній справі, позивач посилався на те, що на підставі вищевказаної довіреності 25.01.2016 ОСОБА_4 здійснив оплату за договором про участь у фонді фінансування будівництва №22-3 від 22.01.2016 за ОСОБА_2 за рахунок власних грошових коштів у розмірі 558450 грн.

Вказана обставина підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку ОСОБА_4 , з якої убачається, що 25.01.2016 на рахунок ТОВ «Толока» було переведено грошові кошти в сумі 1000 грн з призначенням платежу - «Сплата винагороди Управителя зг. дог. ФФБ №22-3 від 22.01.2016р. за ОСОБА_2 зг. Довіреності зареєстрованої за №17 від 22.01.2016р. без ПДВ», а також 558450 грн з призначенням платежу - «Сплата коштів зг. дог. ФФБ №22-3 від 22.01.2016р. за ОСОБА_2 зг. Довіреності зареєстрованої за №17 від 22.01.2016р. без ПДВ» (а.с.175-180, т.1).

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що до нього, як до поручителя, яким було виконано зобов`язання ОСОБА_2 по сплаті грошових коштів ОСОБА_4 , на підставі ст.514 ЦК України та умов договору поруки перейшло право вимоги за зобов`язанням ОСОБА_2 у розмірі 558450 грн.

На підтвердження таких вимог, позивач посилався на укладений із ОСОБА_4 договір поруки від 21.11.2017 за №21/11-п, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 зобов`язався перед останнім відповідати за виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань, що виникли у неї перед ОСОБА_4 за договором про участь у фонді фінансового будівництва №22-3 від 22.01.2016, укладеним між ТОВ «ФК «Толока» та ОСОБА_2 , на підставі довіреності від 22.01.2016, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поваровою Л.В. за реєстровим №17 (а.с.16-17, т.1).

Пунктами 2.1, 4.1, 4.3 вказаного договору його сторони погодили, що поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов`язання ОСОБА_2 за зобов`язаннями у повному обсязі у розмірі 558450 грн. У випадку невиконання ОСОБА_2 свого зобов`язання, ОСОБА_8 зобов`язаний направити поручителю письмове повідомлення, яким довести до відома поручителя факт недотримання ОСОБА_2 зобов`язання.

Поручитель протягом п`ятнадцяти банківських днів, наступних за днем отримання від ОСОБА_4 передбаченого у п.4.1 даного договору повідомлення, зобов`язується перерахувати на поточний рахунок останнього суму, визначену останнім у розрахунку заборгованості ОСОБА_2 , але не більше суми встановленої у п.2.1 цього договору.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 на адресу ОСОБА_1 було направлено письмову вимогу від 01.04.2020 про сплату ОСОБА_1 , як поручителем, заборгованості у розмірі 558450 грн, що виникла у зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань (а.с.18-19, т.1).

Відповідно до наявного в матеріалах справи платіжного доручення №605 від 13.04.2020 ТОВ «ФК «Фактор Груп» на рахунок ОСОБА_4 було здійснено переказ грошових коштів у розмірі 558450 грн з призначенням платежу - «Над кред ОСОБА_1 зг кред дог КД-ф311 від 13/04/2020 та заяви від 13/04/2020 для опл по дог поруки 21/11-п від 21.11.2017 за ОСОБА_2 » (а.с.5, т.1).

14.04.2020 ОСОБА_1 на адресу відповідача ОСОБА_2 було направлено повідомлення-вимогу про сплату протягом десяти банківських днів заборгованості за зобов`язанням у розмірі 558450 грн. У вказаній вимозі позивач повідомив ОСОБА_2 про те, що після виконання ним за договором поруки її зобов`язань перед ОСОБА_4 , він у відповідності до п.4.6 вищевказаного договору поруки та на підставі положень ст.ст. 514, 556 ЦК України є новим кредитором за зобов`язанням, яке виникло у ОСОБА_2 у зв`язку із сплатою за неї грошових коштів на підставі довіреності від 22.01.2016, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поваровою Л.В. за реєстровим №17, за договором про участь у фонді фінансового будівництва №22-3 від 22.01.2016, укладеним між ТОВ «ФК «Толока» та ОСОБА_2 (а.с.19-20, т.1).

Так, статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

У відповідності до положень частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Вирішуючи спір у даній справі та з`ясовуючи наявність підстав для пред`явлення ОСОБА_1 до відповідачів позову на підставі ст.ст.514, 556 ЦК України, першочергову увагу слід приділяти саме з`ясуванню характеру виниклих між сторонами правовідносин, а також наявності основного зобов`язання, виконання якого було забезпечено порукою ОСОБА_1 згідно договору поруки від 21.11.2016.

Так, у своїй позовній заяві позивач посилався на грошове зобов`язання ОСОБА_2 , яке виникло у зв`язку із сплатою ОСОБА_4 власних грошових коштів за ОСОБА_2 на виконання умов договору про участь у фонді фінансування будівництва №22-3 від 22.01.2016, що був укладений між відповідачем ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Толока». Позивач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 в ході розгляду справи у суді першої інстанції посилалися на факт сплати останнім саме власних грошових коштів за ОСОБА_2 на підставі вищевказаного договору згідно довіреності від 22.01.2016, яка була нею видана на ім`я ОСОБА_4 .

На підтвердження факту виниклого за ОСОБА_2 обов`язку повернути ОСОБА_4 сплачені ним грошові кошти в сумі 558450 грн позивач посилався на видану останньою довіреність від 22.01.2016, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поваровою Л.В. за реєстровим номером №17, що підтверджувалося наданим суду повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей від 11.02.2020 (а.с.15, т.1).

Проте, вказаний доказ у суді першої інстанції не міг повно та достовірно підтвердити обсяг наданих ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 повноважень щодо сплати ним грошових коштів за довірителя згідно умов договору про участь у фонді фінансування будівництва №22-3 від 22.01.2016.

Згідно положень частин другої та третьої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У поданій апеляційній скарзі заявник посилався на те, що позивачем на підтвердження своїх вимог не було надано суду згадану довіреність, яка була видана ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 , а наданий витяг з Єдиного реєстру довіреностей не може вважатися достатнім доказом для встановлення обсягу повноважень ОСОБА_4 , характеру його правовідносин з ОСОБА_2 , підстав для видачі такої довіреності, її призначення, та чи була вона видана на підставі договору або правовідносин. На підставі вказаної довіреності повноваження ОСОБА_4 носили виключно представницький характер, що не створювало зобов`язань для ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Вказував, що згадані обставини можуть бути встановлені лише шляхом проведення аналізу тексту довіреності.

Так, згідно частини першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої, третьої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, а частиною першою статті 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення і відмова від цього права є нікчемною.

Враховуючи суттєве значення вказаної вище довіреності, виданої на ім`я ОСОБА_4 , як доказу, для вирішення даної справи, а також з урахуванням тієї обставини, що відповідач був позбавлений можливості надати суду вказаний доказ, а у його витребуванні судом першої інстанції було відмовлено, в ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 апеляційним судом було витребувано від Київського державного нотаріального архіву копію вищевказаної довіреності, яка була видана ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 , що була посвідчена 22.01.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поваровою Л.В. за реєстровим №17.

Зі змісту вказаної довіреності убачається, що ОСОБА_2 . 22.01.2016 уповноважила ОСОБА_4 бути її представником у відповідних уповноважених органах, установах, організаціях, незалежно від їх підпорядкування і форм власності; будь-яких фінансових, банківських установах; перед забудовниками; фонді фінансування будівництва; ТОВ «ФК «Толока» з питання внесення коштів (оплати), відповідно до умов договору про участь у фонді фінансового будівництва №22-3, укладеного 22 січня 2016 року між нею та ТОВ «ФК «Толока». Для чого ОСОБА_4 було надано право подавати від імені ОСОБА_2 документи, включаючи заяви; одержувати необхідні документи (довідки, інформацію, платіжні документи тощо), сплачувати необхідні з неї гроші (платежі, податки, мито тощо), відповідно до умов договору; розписуватися за неї та виконувати всі інші дії передбачені для такого роду повноважень

Вказана довіреність була видана без права передоручення повноважень третім особам строком на один рік і була дійсною до 22.01.2017 (а.с.101, т.2).

Аналізуючи зміст вказаної довіреності та обсяг наданих ОСОБА_4 повноважень неможливо остаточно з`ясувати ту обставину, чи уповноважила ОСОБА_2 ОСОБА_4 сплачувати за неї грошові кошти за умовами договору від 22.01.2016 про участь у фонді фінансового будівництва її власними грошовими коштами, або ж коштами, що належали повіреному.

Водночас, як було зазначено вище, на підтвердження факту сплачених ОСОБА_4 за ОСОБА_2 власних грошових коштів суду було надано виписку з банківського рахунку ОСОБА_4 , з якої вбачалося, що з відкритого на ім`я останнього банківського рахунку було перераховано на користь ТОВ «ФК «Толока» за ОСОБА_2 грошових коштів згідно з умовами договору від 22.01.2016 про участь у фонді фінансового будівництва за №22-3.

Вищевказана виписка визнається судом у розумінні вимог цивільного процесуального законодавства належним та допустимим доказом у справі, який підтверджує факт сплати ОСОБА_4 власних грошових коштів за ОСОБА_2 .

У суді першої інстанції сторона відповідача ОСОБА_2 заперечувала проти вказаних обставин та зазначала, що ОСОБА_4 виконував зобов`язання від імені ОСОБА_2 за основним договором на підставі довіреності і за рахунок коштів, переданих йому саме ОСОБА_2 , на підтвердження чого надала копію розписки.

Так, в матеріалах справи наявна фотокопія вказаної розписки від 22.01.2016, складеної від імені ОСОБА_4 , у якій зазначено, що останній підтверджує, що отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20740 дол.США, що еквівалентно 560000 грн, з метою їх конвертації у гривню та оплати від імені ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Толока» відповідно до умов Договору про участь у фонді фінансування будівництва №22-3 від 22.01.2016.

Крім того, у вказаній розписці зазначено, що ОСОБА_4 зобов`язується виконати такі дії відповідно до довіреності від 22.01.2016, виданої на його ім`я ОСОБА_2 та посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поваровою Л.В. Після внесення коштів на рахунок ТОВ «ФК «Толока» оригінал цієї розписки підлягає поверненню ОСОБА_4 (а.с.108, т.1).

Проте, з приводу наданої відповідачем фотокопії розписки від 22.01.2016, складеної від імені ОСОБА_4 , на яку остання посилалась, як на доказ передачі останньому власних грошових коштів у сумі 20740 дол.США для здійснення оплати фінансового будівництва, то суд першої інстанції на переконання колегії суддів правильно надав критичну оцінку такому доказу.

Зокрема, за правилами частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимогами частини другої статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

У відповідності до положень частини першої та другої статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Порядок засвідчення копій документів, станом на момент подання Фінансовою компанією заяви, був визначений п. 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 №55 «ДСТУ 4163-2003», відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Убачається, що надана відповідачем фотокопія вищевказаної розписки ніким у встановленому порядку не засвідчена, оригінал для її огляду суду надано не було.

Крім того, заперечуючи проти наведених стороною відповідача ОСОБА_2 посилань щодо отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_2 вищевказаних грошових коштів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 подав до суду письмові пояснення щодо наведених відповідачем обставин та повідомив суд, що дізнавшись з відзиву на позовну заяву про подачу відповідачем суду копії вищевказаної розписки, він звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

На підтвердження вказаних пояснень третьою особою було надано суду копію заяви-повідомлення від 02.10.2020 про вчинення кримінального правопорушення, що була ним направлена на адресу Солом`янського УП ГУ НП у м.Києві. У вказаній заяві, ОСОБА_4 повідомив, що ОСОБА_2 до відзиву на позов ОСОБА_1 було долучено копію розписки від 22.01.2016, відповідно до якої він нібито отримав від неї кошти у розмірі 20740 дол.США. Вказана розписка, на думку ОСОБА_4 , є підробленою у зв`язку із чим він просив внести відомості до ЄРДР за фактом підроблення та шахрайства з боку ОСОБА_2 та інших осіб, що спричинило істотну шкоду, а також просив розпочати досудове розслідування за наведеними у заяві фактами (а.с.141, 142-148, т.1).

Відтак, надана відповідачем ОСОБА_2 фотокопія вищевказаної розписки, що не була завірена у встановленому законом порядку, не може вважатися допустимим доказом у даній справі на підтвердження обставин, на які вона посилалася щодо сплати ОСОБА_4 згідно довіреності від 22.01.2016 на виконання умов договору від 22.01.2016 про участь у фонді фінансового будівництва за №22-3 грошових коштів саме за її рахунок.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо сплати 25.01.2016 ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 558450 грн відповідно до договору про участь у фонді фінансового будівництва №22-3 від 22.01.2016 за ОСОБА_2 за рахунок власних грошових коштів, які були розміщені на його банківському рахунку, що в свою чергу підтверджувалося наявними у справі доказами.

Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої та третьої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

У зв`язку із вищевикладеним, в ході розгляду даної справи апеляційним судом не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо відсутності у неї обов`язку з повернення ОСОБА_4 грошових коштів, оскільки такий пов`язується саме із сплатою останнім грошових коштів на виконання умов договору про участь у фонді фінансового будівництва №22-3 від 22.01.2016, що був укладений між нею та ТОВ «Толока», як юридичний факт.

Проте, з`ясовуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення пред`явленого ОСОБА_1 до відповідачів позову, внаслідок виконання ним, як поручителем, за ОСОБА_2 грошового зобов`язання, судом першої інстанції не було належним чином враховано наступне.

Так, як було зазначено раніше, у відповідності до положень статей 546, 553, 554 ЦК України, порука є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання. За укладеним договором поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обов`язку, і відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з положеннями пункту 3 частини першої статті 512 та частини другої статті 556 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду.

Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 3-1169/11 (провадження № 14-265цс18).

За змістом п.п.2.1, 2.2 договору поруки №21/11-п від 21.11.2017, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , було передбачено, що поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов`язання ОСОБА_2 за зобов`язанням (які виникли у неї перед ОСОБА_4 у зв`язку з виконанням ним її зобов`язань за договором про участь у фонді фінансового будівництва №22-3 від 22.01.2016 та на підставі довіреності від 22.01.2016) у повному обсязі у розмірі 558450 грн. У випадку невиконання ОСОБА_2 свого зобов`язання, поручитель несе відповідальність перед кредитором як солідарний боржник. В будь-якому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру забезпечення зобов`язання, визначеного у п.2.1 цього договору.

Згідно умов п.6.1 вказаного договору сторони визначили, що він набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами взятих на себе за даним договором зобов`язань.

Отже, вказаним договором його сторонами не було визначено строк, після закінчення якого порука припиняється.

Аналіз вищенаведеної частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом вказаного строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, в тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватися і до поручителя.

У даній справі суд першої інстанції не звернув увагу на те, що обов`язок ОСОБА_2 повернути ОСОБА_4 сплачені ним грошові кошти у розмірі 558450 грн виник у неї саме з того моменту, як останній перерахував зі свого рахунку на рахунок ТОВ «ФК «Толока» вказані грошові кошти на підставі довіреності від 22.01.2016 на виконання умов договору від 22.01.2016 про участь у фонді фінансового будівництва №22-3, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Толока».

Тому, враховуючу ту обставину, що договір поруки №21/11-п від 21.11.2017 було укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у час, коли ОСОБА_2 вже було порушене зобов`язання щодо повернення ОСОБА_4 грошових коштів та за нею відповідно вже рахувалася вказана заборгованість, то строк протягом якого кредитор мав право пред`явити до поручителя вимогу почав обраховуватися з дня укладення такого договору.

Оскільки протягом шестимісячного строку з дня укладення договору поруки ОСОБА_4 не пред`явив до ОСОБА_1 , як поручителя ОСОБА_2 , відповідної вимоги, то надана позивачем порука за виконання останньою своїх зобов`язань з повернення грошових коштів припинилася в силу закону, а саме на підставі ч.4 ст.559 ЦК України.

Відтак, після закінчення такого строку у ОСОБА_4 було відсутнє право вимагати від поручителя виконання основного зобов`язання, яке було забезпечено його порукою.

В ході розгляду даної справи у суді першої інстанції, ані позивачем ОСОБА_1 , ані третьої особою ОСОБА_4 не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що кредитор в межах встановленого ч.4 ст.559 ЦК України строку звернувся до поручителя із відповідною вимогою.

Натомість, в матеріалах наявна копія письмової вимоги ОСОБА_4 від 01.04.2020, яка була направлена на адресу поручителя ОСОБА_1 майже через два з половиною роки після укладення договору поруки та понад три роки з дня сплати ОСОБА_4 грошових коштів за ОСОБА_2 та виникнення у неї обов`язку з повернення таких коштів ОСОБА_4 .

У зв`язку із чим, колегія суддів повністю погоджується із доводами апеляційної скарги щодо сплати ОСОБА_1 , як поручителем, на вимогу ОСОБА_4 грошових коштів після припинення наданої ним поруки.

Водночас, вирішуючи питання щодо застосування позовної давності, суд першої інстанції у своєму рішення дійшов помилкових висновків про те, що у виниклих між сторонами правовідносинах початок перебігу позовної давності розпочався від дня виконання ОСОБА_1 основного зобов`язання. Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковими, з огляду на наступне.

Так, згідно з статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з вимогами частини п`ятої вищевказаної норми за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

При цьому, частиною шостою статті 261 ЦК України передбачено, що за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись до суду із даним позовом до відповідачів ОСОБА_1 посилався на те, що ним, як поручителем, на вимогу кредитора 13.04.2020 було виконано зобов`язання ОСОБА_2 та на підставі чого до нього у відповідності до п.4.6 договору поруки від 21.11.2017 та положень ст.ст.514, 556 ЦК України перейшли права кредитора, які виникли за зобов`язаннями, що були забезпечені вказаною порукою.

Проте, суд першої інстанції, зробивши висновок щодо звернення позивача до суду із даним позовом в межах встановлених законом строків для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а також пославшись на положення ч.6 ст.261 ЦК України, не врахував належним чином наведених вище обставин щодо припинення поруки ОСОБА_1 в силу вимог закону. Відтак, враховуючи ту обставину, що у розумінні ст.ст.514, 556 ЦК України до останнього не перейшло право вимоги за основним зобов`язанням як до поручителя, який виконав забезпечене порукою зобов`язання (у зв`язку із його виконанням після припинення поруки), то підстави для застосування положень ч.6 ст.261 ЦК України у даній справі відсутні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у даних правовідносинах, які виникли між сторонами позовна давність починає обраховувати свій перебіг саме з дня сплати ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 558450 грн згідно виданої довіреності за ОСОБА_2 на виконання договору від 22.01.2016 про участь у фонді фінансового будівництва №22-3, який і пов`язується із моментом виникнення у останньої обов`язку з повернення вказаних грошових коштів, оскільки іншого в ході розгляду даної справи судом не встановлено.

Таким чином, ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції не з`ясував належним чином вищевказаних обставин, не дав належної оцінки виниклим між сторонами зобов`язань, та відповідно дійшов передчасного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .

Щодо оскаржуваного рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення в солідарному порядку заборгованості з іншого відповідача - ТОВ «Траєкторія» апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Траєкторія» за укладеним договором поруки №21/11-п1 від 21.11.2017 поручилося відповідати перед ОСОБА_4 за виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань, що виникли у неї перед ОСОБА_4 у зв`язку із виконанням ним її зобов`язань за договором про участь у фонді фінансового будівництва №22-3 від 22.01.2016, укладеного між ТОВ «ФК «Толока» та ОСОБА_2 , на підставі довіреності від 22.01.2016, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поваровою Л.В. за реєстровим №17 (а.с.57-58, т.1).

Зміст даного договору практично ідентичний договору поруки, укладеному 21.11.2017 із ОСОБА_1 , в тому числі і щодо строку його дії, що визначений у п.6.1.

В ході розгляду справи у суді першої інстанції представником відповідача ТОВ «Траєкторія» було направлено до суду заяву про визнання позовних вимог, у відповідності до якої товариство визнало заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги у повному обсязі (а.с.56, т.1)

Заява про визнання ТОВ «Траєкторія» пред`явленого позову була прийнята судом, і стала однією із підстав для ухвалення рішення про його задоволення.

Так, згідно положень пункту 1 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі відмовитись від позову, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Розглядаючи подану ОСОБА_2 апеляційну скаргу на оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її задоволення і скасування оскаржуваного рішення щодо пред`явлених до ОСОБА_2 позовних вимог.

Підставою для такого висновку апеляційного суду є встановлення факту припинення наданої позивачем поруки на момент виконання ним обов`язків поручителя ОСОБА_2 перед кредиторами останньої за основним зобов`язанням, внаслідок чого до позивача не перейшли права кредитора (право вимоги) за основним зобов`язанням, і відповідно за таких обставин у нього відсутнє право на пред`явлення позову до ОСОБА_2 .

За приписами частини четвертої статті 206 ЦПК України, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно з вимогами частини четвертої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню або застосування закону, який не підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).

Зі змісту укладених позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Траєкторія» окремих договорів поруки із ОСОБА_4 убачається, що вони обидва є поручителями, із рівним обсягом відповідальності за належне виконання ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 зобов`язань за договором про участь у фонді фінансового будівництва №22-3 від 22.01.2016, укладеного між ТОВ «ФК «Толока» та ОСОБА_2 , на підставі довіреності від 22.01.2016, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поваровою Л.В. за реєстровим №17.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про припинення наданої ОСОБА_1 поруки, згідно із договором поруки №21/11-п від 21.11.2017, відповідно є підстави вважати про припинення також і поруки, наданої ТОВ «Траєкторія» згідно із договором поруки №21/11-п1 від 21.11.2017, із настанням аналогічних правових наслідків, як і у іншого поручителя ОСОБА_1 .

У зв`язку із чим, за відсутності підстав вважати, що до позивача перейшли права кредитора за зобов`язаннями ОСОБА_2 , а також за встановлених обставин припинення поруки ТОВ «Траєкторія» заявлені ОСОБА_1 вимоги позову до останнього колегія суддів вважає загалом безпідставними.

Крім того, ОСОБА_2 і ТОВ «Траєкторія» не могли нести солідарну відповідальність перед поручителем за окремим договором - ОСОБА_1 , який виконав зобов`язання за ОСОБА_2 .

За таких обставин не є обґрунтованим, і таким, що відповідає вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо іншого відповідача - ТОВ «Траєкторія», підставою для чого було також і визнання останнім пред`явленого позову.

Не зважаючи на те, що рішення суду не оскаржувалося в цій частині, керуючись ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення у повному обсязі, зокрема і в частині задоволених позовних вимог до ТОВ «Траєкторія», у зв`язку із неправильним застосуванням судом норм матеріального права, і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно вимог п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суду апеляційної інстанції.

Оскільки, відповідачем ОСОБА_2 за подачу апеляційної скарги було сплачено судовий збір у сумі 8376 грн, то понесені відповідачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, у зв`язку із задоволенням поданої останньою апеляційної скарги, підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, п.2 ч.1 ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір за подачу апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції у розмірі 8376,75 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 12.10.2021.

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна