справа № 756/3836/19 головуючий у суді І інстанції Андрейчук Т.В.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Верланова С.М.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 заборгованість за договорами позики від 29 серпня 2017 року та від 31 жовтня 2017 року у сумі 47 387,12 доларів США, у тому числі: за договором позики від 29 серпня 2017 року в загальній сумі 47 387 доларів США 41 цент, що становить 1 035 490 грн. 24 коп. за офіційним курсом НБУ на 18 березня 2019 року; за договором позики від 31 жовтня 2017 року в загальній сумі 9 056 доларів США 71 цент, що становить 244 665 грн. 65 коп. за офіційним курсом НБУ на 18 березня 2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 серпня 2017 року ОСОБА_1 взяв у позивача в борг грошові кошти у сумі 20 000 доларів США. Борг відповідач зобов`язався повернути у термін до 29 серпня 2018 року та сплатити проценти за користування позикою у розмірі 5 % від суми позики щомісячно. 31 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено ще один договір позики, за яким останній взяв у борг у позивача грошові кошти у сумі 5 000 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути борг у термін до 31 жовтня 2018 року та сплатити проценти за користування позикою у розмірі 5 % від суми позики щомісячно. Позивач зазначає, що кошти, отримані в борг, ОСОБА_1 досі не повернув, безпідставно ухиляючись від зобов`язань, взятих на себе за договорами позики від 29 серпня 2017 року та 31 жовтня 2017 року.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 29 серпня 2017 року у сумі 20 000 доларів США 00 центів, проценти за користування позикою у сумі 12 000 доларів США 00 центів, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 332 долари США 05 центів. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 31 жовтня 2017 року у сумі 5 000 доларів США 00 центів, проценти за користування позикою у сумі 3 000 доларів США 00 центів, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 52 долари США 12 центів. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що з огляду на те, що Васильєвим Є.Є. у встановленому законом порядку не було підтверджено повноваження на представництво інтересів позивача та статус адвоката, а наявні у справі письмові докази в порядку, визначеному ст. 95 ЦПК України, засвідчені не були, суд у рішенні, що оскаржується, послався на недопустимі докази, а, відтак, встановлені судом обставини, щодо видачі розписок і їх оцінка є недоведеними. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Дієслово «прийняв» за своїм змістом не відповідає дієслову «позичив» («занял» або «одолжил») і свідчить лише про ймовірну передачу грошей ОСОБА_1 . Водночас, друга частина розписки, де зазначається зобов`язання щодо повернення суми позики, не містить її суми, що не дозволяє однозначно стверджувати про наявність між сторонами правовідносин позики та обов`язку ОСОБА_1 повернути грошові кошти, зазначені у першій частині розписки. Встановлені судом обставини щодо змісту розписок не відповідають обставинам справи. Судом неправильно застосовано ст. 65 СК України та не враховано висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що представник позивача має статус адвоката та отримав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Повноваження представника підтверджуються довіреністю. У всіх судових засіданнях в суді першої інстанції участь приймала особисто позивач ОСОБА_3 . Судом були досліджені оригінали розписок. Відповідач не довів, що грошові кошти в борг згідно розписок він від позивача не отримував, розписки не писав або вже виконав свої боргові зобов`язання за вказаними розписками. Оскільки ОСОБА_1 взагалі не визнавав позовні вимоги та заперечував факт отримання грошових коштів від позивача в борг, а тому визначити мету укладення договорів позики відповідачем - інтереси сім`ї чи власні, не пов`язані із сім`єю інтереси відповідача, не вбачалося за можливе.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно розписки від 29 серпня 2017 року ОСОБА_1 прийняв від ОСОБА_3 кошти в загальній сумі 20 000 доларів США на один календарний рік з 29 серпня 2017 року по 29 серпня 2018 року з щомісячною виплатою п`яти відсотків від суми. Після закінчення строку позики зобов`язався повернути суму позики в повному обсязі (а.с.8).

Згідно розписки від 31 жовтня 2017 року ОСОБА_1 прийняв від ОСОБА_3 кошти в загальній сумі 5 000 доларів США на один календарний рік з 31 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2018 року з щомісячною виплатою п`яти відсотків від суми. Після закінчення строку позики зобов`язався повернути суму позики в повному обсязі (а.с.9).

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що розписки від 29 серпня 2017 року та від 31 жовтня 2017 року містять усі істотні умови договору позики та підтверджують факт отримання позичальником ОСОБА_1 коштів у борг.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначає, що вона передала у борг ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 25 000 доларів США. Однак, відповідач не повернув кошти у визначений договорами строк та не сплатив відсотки за користування кредитними коштами. На підтвердження позовних вимог позивач надала суду розписки. Позивачем також наведено розрахунок процентів та трьох відсотків річних, який ґрунтується на умовах договорів позики та вимогах закону. Вказаний розрахунок відповідачем не спростований.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами.

Надані суду позивачем копії розписок є одним із доказів по справі, а, відтак, заперечуючи проти наявності боргових зобов`язань за ними саме відповідач повинен довести даний факт. При цьому, жодних доказів на спростування наявності у нього зобов`язань та боргу за договором позики перед позивачем відповідач суду не надав.

Отримання коштів у відповідності до вказаних розписок та їх написання відповідачем не заперечувалося в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 вказує на те, що Васильєвим Є.Є. не було підтверджено повноваження на представництво інтересів позивача та статус адвоката.

У той же час, позовна заява ОСОБА_3 підписана та подана нею особисто. Позивач особисто брала участь у судовому засіданні у суді першої інстанції та позовні вимоги підтримувала. Під час розгляду справи у суді інтереси ОСОБА_3 представляв адвокат Васильєв Є.Є. на підставі довіреності.

Відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Відсутність у матеріалах справи свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю не свідчить про те, що Васильєв Є.Є. не має статусу адвоката.

Встановлюючи особу представника позивача, суд апеляційної інстанції оглянув посвідчення адвоката Васильєва Є.Є., що є підтвердженням наявності у зазначеного представника статусу адвоката. Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги в частині відсутності доказів укладення сторонами договору позики, які ґрунтуються на власному аналізі відповідачем змісту розписок, який він трактує як такий, що не відповідає природі договору позики, не спростовують висновків суду щодо наявності у відповідача перед позивачем зобов`язань щодо повернення коштів, отриманих саме у позику.

У наданих суду розписках зазначено, що відповідач ОСОБА_1 прийняв кошти від ОСОБА_3 на один календарний рік зі сплатою відсотків та по закінченню терміну позики зобов`язався повернути суму позики у повному обсязі.

Тобто, розписки містять у собі всі необхідні дані, а саме особу позичальника та позикодавця, суму коштів, надану у позику, строк, на який таку суму було надано, розмір відсотків та правову природу договору.

Посилання ОСОБА_1 на неправильне застосування судом першої інстанції норм ст. 65 ЦПК України не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_4 , суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено, що кошти, отримані ОСОБА_1 , були використані в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Сторони не оскаржували рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_4 , а, отже, погодилися з ним. За договорами позики кошти бралися у борг саме ОСОБА_6 , який повинен був їх повернути у визначений договорами строк.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, судом не встановлено, а матеріали справи не містять доказів, що кошти, одержані за договором позики ОСОБА_1 , використані в інтересах сім`ї.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову до ОСОБА_1 відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року в частині задоволення позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 08 жовтня 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Верланов С.М.