Справа № 712/4347/18
Провадження № 712/3 /21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2021 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Токової С.Є.

при секретарі - Могила І.С, Тітовій О.І.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору довічного утримання недійсним, вказуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_5 , який проживав за адресою АДРЕСА_1 . Він, як рідний син є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька. Після звернення до нотаріуса йому стало відомо, що вищевказана квартира за договором довічного утримання перейшла у власність відповідачу. Вважає, що договір довічного утримання укладений між батьком та відповідачем необхідно визнати недійсним, оскільки його батько хворів, був інвалідом першої групи та не міг добровільно укласти даний договір. Зазначив, що порушені його права, як спадкоємця, тому звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 21 травня 2018 року на 15-30 год. в загальному провадженні.

21 листопада 2018 року, ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12 грудня 2018 року.

Ухвалою суду від 02 вересня 2019 року по справі призначено посмертну судово-психіатричу експертизу.

16.12.2019 року на адресу суду надійшов висновок судово-психіатричної експертизи № 432 від 10.12.2019 року у зв"язку з чим ухвалою суду від 18 грудня 2019 року провадження у справі відновлено.

У відзиві на позов представник відповідача позов не визнав з тих підстав, що спірний договір укладений відповідно та на умовах, визначених цивільним законодавством України. Жодних належних доказів, які б підтверджували що ОСОБА_5 не розумів значення своїх дій на момент укладення договору, суду не надано. Відповідач поселився до ОСОБА_5 10.06.2003 року , а договір довічного утримання був укладений через шість років, протягом яких він постійно проживав з померлим, та спростовує доводи позивача, що він був для його батька малознайомою людиною. Померлий дійсно хворів , проте відповідач постійно піклувався про стан його здоров`я , доглядав за ним, виконував усі його прохання, був уважним та турботливим. В свою чергу, позивач, як син померлого, батька не навідував , матеріальної допомоги не надавав. Дружина позивача приходила до ОСОБА_5 лише з метою взяти в нього грошей. Померлий ОСОБА_5 не дивлячись на свої хвороби завжди себе адекватно поводив , був розсудливим та добрим, не страждав на психічні розлади.

Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу в судове засідання не з`явився, у відзиві на позов вказував, що не є належним відповідачем у справі, оскільки не посвідчував оскаржуваний договір. Такий договір посвідчувався у Першій Черкаській державній нотаріальній конторі за реєстраційним № 4-623. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали повністю та просила задовольнити заявлені вимоги. Додатково пояснили суду, що позивач постійно спілкувався зі своїм батьком ОСОБА_5 , проте той не говорив йому що укладав якісь договори . Відповідач ОСОБА_3 постійно проживав у покійного з 2000 року безкоштовно та придбавав продукти за його кошти, мав доручення на отримання пенсії. У 2004 році у його померлого батька ОСОБА_5 трапився інсульт , після чого він став ослаблений , хоча родина йому допомагала. Після інсульту у покійного погіршився зір, була паралізована ліва частина тіла. З того часу він самостійно не міг писати та читати. У зв`язку із погіршенням стану здоров`я ОСОБА_5 , родина позивача звернулася до відповідача ОСОБА_3 допомагати йому. Сам позивач таку допомогу не міг надавати, оскільки працював та мав власну родину. Починаючи з 2008 року ОСОБА_5 відмовився приймати будь-яку допомогу зі сторони свого сина- позивача ОСОБА_1 . Відповідач постійно перешкоджав ОСОБА_5 у спілкуванні з сином, впливав негативно на покійного і формував у нього негативне відношення до родини . Не дивлячись на такий стан здоров`я його батько уклав з відповідачем 13.03.2009 року договір довічного утримання без свідків та сурдоперекладача. Ввважає, що договір довічного утримання був укладений ще й внаслідок обману - введення покійного в оману щодо природи укладення спірного правочину, оскільки він не мав на меті укласти договір довічного утримання і не знав що підписує і не міг підписувати фізично.

Представник відповідача проти позову заперечувала посилаючись на підстави, викладені у відзиві на позов. Крім того, просила суд врахувати висновок судово-психіатричної експертизи, яка була проведена за клопотанням позивача та його представника і відповідно до якої під час укладення договору довічного утримання ОСОБА_5 був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, пояснив суду, що за життя ОСОБА_5 не проявляв ніяких ознак психічного захворювання, він хворів на цукровий діабет, та приймав ліки за призначенням. У квартирі з ОСОБА_5 став проживати як наймач, а в подальшому на проханням померлого став йому допомагати. ОСОБА_5 не хотів спілкуватись ні з сином ОСОБА_1 , ні з його дружиною. Він забезпечував померлого всім необхідним, в тому числі і здійснив його поховання після смерті.

Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Кам`янецький В.В. просив проводити розгляд справи у його відсутність та врахувати доводи, викладені у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства.

13 березня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_5 як відчуджувач передає у власність ОСОБА_3 ( набувачу) належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_2 , а набувач зобов`язався довічно повністю утримувати відчуджувача , забезпечувати його харчуванням , одягом, в залежності від сезону, ліками, доглядом та необхідною допомогою, зберігши у його довічному безкоштовному користуванні вказану квартиру. Вартість матеріального утримання визначена сторонами у сумі 650 ( шістсот п`ятдесят) гривень щомісячно. Договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Захарченко А.І. (а.с. 23-24).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.3)

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ст.745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтересі порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, адже підставою недійсності правочину стаття 225 ЦК України визначає медичний критерій - психічний стан особи в момент його вчинення. Судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц.

Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 02 вересня 2021 року за клопотанням представника позивача судом призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №432 від10.12.2019 року, комісія експертів дійшла висновку, що ОСОБА_5 , 1935 року народження під час укладення договору довічного утримання від 13 березня 2009 року був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2, а.с.96-99).

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статей 1, 6 та 11 ЦК України наявність або відсутність прав та обов`язків сторін, їх обсяг, припинення, зміна або виникнення прав і обов`язків учасників правовідносин встановлюються та регулюються нормами матеріального права й договором. Установлюючи наявність, відсутність або припинення правовідносин між сторонами цивільного спору, визначаючись із видом цих правовідносин і з обсягом прав та обов`язків сторін у цих правовідносинах, установлюючи фактичні обставини справи щодо правовідносин сторін спору, суди повинні виходити з положень норми матеріального права, яка регулює зазначені правовідносини, та, вирішуючи спір, повинні встановити всі фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та які зазначені у нормі матеріального права, яка регулює ці правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні окрім ст.225 ЦК України, також посилався на норми ст.ст. 230, 233 ЦК України, щодо правочину вчиненого внаслідок обману чи під впливом тяжкої обставини, якими в цілому передбачені підстави, за наявності яких, оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним, в той час, як у прохальній частині позову зазначив однією з вимог - визнання договору довічного утримання недійсним з підстав визначених ст. 225 ЦК України.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони, підписавши оспорюваний правочин, виявили свою згоду на його підписання та погодили його умови. Сторонами були погоджені предмет договору та його істотні умови. Крім того, сторони визнавали дійсність зазначеного договору, приступивши до його виконання, оскільки померлий ОСОБА_5 дійсно отримував догляд від ОСОБА_3 , що було підтверджено як поясненнями відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні, так і наданими ним документами щодо витрат на утримання та догляд померлого (сплати комунальних послуг, придбання продуктів та ліків, тощо), актом про фактичне проживання ОСОБА_3 за адресою проживання ОСОБА_5 в АДРЕСА_3 з листопада 2014 року по Смілянська, 145 ( а.с. 150) та не було спростовано позивачем в судовому засіданні.

Більше того, як встановлено в судовому засіданні за весь час дії договору довічного утримання, тобто за життя ОСОБА_5 як відчуджувач за договором довічного утримання не ставив питання про розірвання договору через невиконання його умов , зокрема і щодо ненадання йому визначеного договором утримання з боку відповідача ОСОБА_3 .

Що стосується посилання представника позивача на ту обставину, що суд повинен самостійно визначити правові підстави для визнання договору недійсним, суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, на свій розсуд розпорядився своїми правами та обов`язками щодо обрання способу захисту, предмету та вимог позову, протягом розгляду справи позовні вимоги не уточнював та не змінював, а лише в письмових поясненнях від 27.10.2020 року , представник позивача ОСОБА_2 вказувала вже на іншу правову підставу для визнання договору довічного утримання недійсним- укладення його внаслідок обману.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. 15, 30, 202, 203, 215, 225, 744, 745 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 76-82, 89, 128, 133, 141, 142, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог відмовити .

Рішення може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду протягом 30 днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення суду виготовлено 24 вересня 2021 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ: С.Є. Токова