КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І. (суддя-доповідач), Сушко Л.П., Гаращенка Д.Р.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Солом`янської окружної прокуратури м.Києва на рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 13 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янської окружної прокуратури м.Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась із вищевказаним позовом, який обгрнутовано тим, що вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 30.10.2018 року ОСОБА_2 була виправдана у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 303 КК України, у зв`язку з не доведенням вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснювалось Солом`янським РУ ГУ МВС України в м. Києві, процесуальне керівництво здійснювалось прокуратурою Солом`янського району м. Києва.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначила, що за час слідства, з моменту незаконного затримання ОСОБА_2 , притягнення її як підозрюваної, потім як обвинуваченої і до вироку суду, яким її було виправдано, ОСОБА_1 , її рідна бабуся, малолітній син ОСОБА_3 , страждали морально, оскільки їх рідна людина знаходилась під кримінальним переслідуванням, внаслідок незаконного обвинувачення в скоєнні тяжкого злочину.

Незаконними діями органу досудового розслідування позивачу було завдано значних душевних страждань, які виразилися, зокрема, в руйнуванні їх життєвих планів, негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію близької людини, що змушувало докладати багато додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральні страждання, постійний пригнічений стан та депресія в цілому незадовільно відобразились на здоров`ї ОСОБА_2 та її рідних, що в кінцевому результаті призвело до її смерті.

Вказувала, що вона разом з ОСОБА_2 та адвокатом змушені були займатися даним кримінальним провадженням, доводити свою правоту.

Притягнення ОСОБА_2 , до кримінальної відповідальності призвело до погіршення ставлення з сусідами, негативними відносинами однолітків до правнука.

Матеріалами справи підтверджено, що незаконні дії органів прокуратури завдали моральної втрати позивачу, призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок позбавлення його волі та незаконного здійснення інших процесуальних дій, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, з урахуванням того, що ОСОБА_2 перебувала під слідством протягом 56 місяців.

Крім того, у зв`язку з незаконним обвинуваченням ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_4 була вимушена звернутися за захистом своєї онуки до адвоката, який з часу її затримання до кінцевого рішення суду здійснював її захист.

Розмір витрат на оплату правової допомоги, визначено у договорі про надання правової допомоги, і складають 60000 грн.

Просила стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів на користь ОСОБА_1 138 339 грн. моральної шкоди та 60 000 грн. відшкодування витрат на правничу допомогу.

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 13 квітня 2021 року позов задоволено частково, стягнено на користь позивачки кошти в розмірі 138 339 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволених позовних вимог, Солом`янська окружна прокуратура м.Києва звернулась з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Апелянт вважає, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивачки, оскільки остання являється бабусею померлої обвинуваченої, яка могла б ставити вимогу про виплату, при цьому таке право не переходить до спадкоємців, в даному випадку до позивачки.

Крім того, вважає, що ОСОБА_1 не довела наявність моральної шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Задовольняючи позов в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що протиправні дії відповідача є встановленими, моральна шкода завдана позивачу доведеною, а відтак підлягає відшкодуванню.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком із огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є бабусею ОСОБА_2 , відповідно копії свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 .

Після смерті батьків, в 1993 році матері ОСОБА_5 , та у 1998 році батька ОСОБА_6 , онука ОСОБА_2 , у 11-річному віці залишилась одна та згідно розпорядження Представника президента України у Жовтневому районі м. Києва № 932 від 12 листопада 1993 року позивача ОСОБА_1 призначено опікуном неповнолітньої ОСОБА_2 , 1988 року народження.

ІНФОРМАЦІЯ_2 онука позивача ОСОБА_2 народила сина ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .

09 січня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розсувань були внесені відомості про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 303 КК України.

Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснювалось Солом`янським РУ ГУ МВС України в м. Києві, процесуальне керівництво здійснювалось Прокуратурою Солом`янського району м. Києва.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

10 липня 2017 року Київською місцевою прокуратурою №9 було змінено обвинувачення ОСОБА_2 на ч. 2 ст. 302 КК України.

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року, ОСОБА_2 визнано невинуватою по пред`явленому їй обвинуваченню та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Місцевий суд визначив, що ОСОБА_2 незаконно перебувала під слідством з 09 січня 2014 року по 23 травня 2016 року (дата смерті), оскільки 30 жовтня 2018 року Солом`янським районним судом м. Києва відносно ОСОБА_2 ухвалено виправдувальний вирок, який ухвалою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року залишено в силі.

Після смерті ОСОБА_2 згідно Розпорядження Солом`янської районної адміністрації в м. Києві від 24 листопада 2016 року малолітньому ОСОБА_7 , надано статус дитини-сироти та передано під опіку прабабусі - позивачу ОСОБА_1 .

Положеннями ст.56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Зазначена норма кореспондується з правилом частини 1 ст. 1176 ЦК Українипередбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, шкода завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України.

Вищезазначені норми кореспондуються з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 1, п. 1 ч. 1 ст. 2, ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи судом апеляційної інстанції за відсутністю в діях особи складу злочину. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали мораль ної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Довести наявність цих умов має особа, яка звернулася до суду з позовом про стягнення шкоди.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року громадянинові, який зазнав незаконних дій відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Апеляційний суд зазначає, що у даному випадку такою громадянкою, яка зазнала вищевказаних незаконних дій виступала ОСОБА_2 , яка померла.

ОСОБА_1 не перебувала під судом та слідством, протиправні дії відносно неї не вчинялися, тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування їй шкоди.

Також апеляційний суд зауважує, що слушними є доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не має права на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 у порядку спадкування.

За ст. 5 вищенаведеного Закону у разі смерті громадянина право на відшкодування шкоди у випадках, передбачених п. п. 1, 2, 3 і 4 ст. 3 цього Закону( заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги), у встановленому законодавством порядку переходить до його спадкоємців.

У вказаній нормі права не закріплений перехід права на відшкодування моральної шкоди до спадкоємців.

Також ст. 1219 ЦК України визначено, що не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Враховуючи вищевикладені норми права апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди спричиненої її онуці, оскільки саме ОСОБА_2 мала при житті право на відшкодування шкоди в тому числі моральної внаслідок незаконних дій робітників прокуратури, вищенаведеними нормами права не закріплено право позивачки на відшкодування такої шкоди, та така шкода не входить до складу спадщини, яка переходить до спадкоємців від фізичної особи, яка померла.

Крім того суд при вирішенні спору по суті відхиляє посилання позивачки на хвороби ОСОБА_2 , оскільки позивачкою не доведено причинно-наслідковий зв`язок між ними та діями відповідачів.

Також суд при вирішенні спору по суті відхиляє посилання позивачки на правове обґрунтування позову з посиланням на ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України за наступних підстав.

В ст. 23 ЦК України зазначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

В статтях 1167, 1168 ЦК Українизазначеної підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, та відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодження здоров`я або смертю фізичної особи. Стаття 1167 ЦК України: 1. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

2. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Стаття 1168 ЦК України: 1. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

2. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

З огляду на вищенаведені норми права суд дійшов висновку, що до загальних умов виникнення зобов`язань з відшкодування шкоди належать: а) шкода; б) протиправність поведінки завдавача шкоди; в) наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою правопорушника та її результатом - шкодою; г) вина завдавача шкоди.

Зазначені умови визнаються загальними тому, що їх наявність необхідна в усіх випадках завдання шкоди для позитивного вирішення питання щодо її відшкодування, за винятком тих, стосовно яких закон встановлює спеціальні вимоги, розширюючи чи обмежуючи перелік зазначених умов (наприклад, у разі завдання ядерної шкоди закон встановлює межі відшкодування завданої шкоди незалежно від вини оператора ядерної установки). Шкода як загальна умова виникнення зобов`язання з її відшкодування визнається такою з тієї причини, що у разі її відсутності питання про її відшкодування не виникне.

Враховуючи вищевикладені норми права колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про відшкодування їй моральної шкоди, оскільки останньою не доведено, що саме їй діями працівників прокуратури було спричинена моральна шкода, протиправність поведінки завдавача шкоди відносно неї, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою робітників прокуратури та її результатом - шкодою; вина робітників прокуратури перед позивачкою.

Також позивачкою не підтверджено, взаємозв`язок між захворюваннями та смертю ОСОБА_2 та притягнення її до кримінальної відповідальності, як підозрюваної, а тому являються хибними висновки місцевого суду про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями працівників прокуратури та смертю підозрюваної.

Крім того, як було зазначено, відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 завдана органами розслідування могло статися при її житті, за її зверненням за захистом порушених прав, що не входить до складу спадщини після її смерті, та не може бути успадковано позивачкою.

З огляду на вищевказані висновки та встановлені обставини справи відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

В іншій частині рішення місцевого суду не оскаржувалось.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що місцевим судом було невірно з`ясовано обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення місцевого суду у відповідності до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Солом`янської окружної прокуратури м.Києва задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 13 квітня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Солом`янської окружної прокуратури м.Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «11» жовтня 2021 року.

Сліпченко О.І.

Гаращенко Д.Р.

Сушко Л.П.