КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 369/5895/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Савченка С.І.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Дубас Т.В. в м. Київ 29 червня 2021 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні приміщенням та стягнення заборгованості за договором оренди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В травні 2020 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні приміщенням та стягнення заборгованості за договором оренди.

Посилався на те, що 30 березня 2019 року уклав з відповідачем ОСОБА_1 договір оренди (найму) нежитлового приміщення, за умовами якого позивач (орендодавець) передає, а відповідач (орендар) приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 117,3 кв.м., в зв`язку з чим орендодавець передає, а орендар приймає на себе обов`язки з експлуатації вказаного об`єкта. За умовами п. 6.3 договору орендодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку виключно в разі невиконання орендарем умов розділу 4 цього договору, в якому сторони досягли згоди щодо орендної плати.

Вказував, що на виконання умов п. 4.2 договору відповідачем сплачено на його користь 25000 грн. орендної плати за перший місяць оренди, однак в подальшому відповідач не виконувала зобов`язання, встановлені у п. 4.5, п. 4.7 договору, зокрема не в повному обсязі сплачена або не сплачена взагалі орендна плата за наступні місяці, крім того, не сплачувались комунальні послуги, в результаті чого виникла заборгованість. З огляду на вказане настали підстави для односторонньої відмови (розірвання) договору оренди, укладеного між сторонами, в зв`язку з чим 19 березня 2020 року він повідомив відповідача про розірвання договору оренди в односторонньому порядку з 24 квітня 2020 року, а 28 квітня 2020 року повідомив про необхідність повернути об`єкт оренди до 14 травня 2020 року та невідкладно погасити заборгованість з орендної плати та експлуатаційних витрат, однак станом на дату подання позову відповідач не звільнила раніше орендовані приміщення та не повернула їх відповідачу.

Збільшивши позовні вимоги в липні 2020 року та посилаючись на те, що він як наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України, а також з урахуванням збільшення заборгованості за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, просив усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні нежитловим приміщенням АДРЕСА_1 , загальною площею 117,3 кв.м., шляхом виселення із вказаного приміщення відповідача ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на його користь 280628,71 грн. заборгованості за договором оренди, покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня 2021 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди нежитлового приміщення від 30 березня 2019 року у розмірі 73482,24 грн., експлуатаційні витрати за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території в сумі 4384,66 грн., експлуатаційні витрати за послуги холодного водопостачання у розмірі 2612 грн., експлуатаційні послуги з електропостачання у розмірі 14176,92 грн., а всього на загальну суму 94655,82 грн. Усунуто перешкоди для ФОП ОСОБА_2 у здійсненні права користування та розпорядження нежитловим приміщенням шляхом звільнення ОСОБА_1 займаного нежитлового приміщення. Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 3289,56 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Позивач ФОП ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позові, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив змінити рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня 2021 року в частині стягнення заборгованості, а саме стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в загальному розмірі 255637,72 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд першої інстанції встановив, що з огляду на невиконання та неналежне виконання умов договору оренди (найму) нежитлового приміщення відповідачем у позивача виникла підстава для односторонньої відмови (розірвання) договору, одночасно із вказаним суд дійшов суперечливого висновку про те, що договір оренди є чинним.

Вказував, що судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 785 ЦК України. Враховуючи неповернення відповідачем орендованого майна у строки, встановлені законом та договором, позивач вважає, що набув право вимагати сплати неустойки у подвійному розмірі від орендної плати, що помилково не враховано судом першої інстанції.

Також судом першої інстанції не надана оцінка позовним вимогам про стягнення з відповідача 4384,66 грн. заборгованості за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, на підтвердження чого надана довідка ТОВ "ЖЕК "Волошковий" від 13 травня 2020 року № 275. Однак на час ухвалення оскаржуваного рішення заборгованість за надані послуги становить 6579,52 грн., що підтверджується новою довідкою експлуатаційної контори.

Відповідач ОСОБА_1 , також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня 2021 року та закрити провадження в справі.

Посилалась на те, що між сторонами укладено договір оренди (найму) нежитлового приміщення від 30 березня 2019 року, за умовами якого відповідач орендує приміщення з метою провадження господарської діяльності, а саме розміщення спа центру та фреш бару, для чого їй надається право розміщувати вивіски, вказівні таблички на будинку, де розташоване приміщення та поруч з ним тощо. Після укладання договору відповідач ініціювала ремонтні роботи та встановлення обладнання з метою провадження господарської діяльності у приміщенні, 14 травня 2019 року відбулось урочисте відкриття спа центру. 15 травня 2019 року відповідач набула статусу фізичної особи-підприємця та почала здійснювати господарську діяльність у приміщенні. Крім того, позивач розраховує заборгованість відповідача вже після того, як відповідач набула статусу фізичної особи-підприємця, і розрахунки за комунальні послуги здійснювались відповідачем як фізичною особою-підприємцем.

Таким чином, вважала, що договір було укладено з метою здійснення господарської діяльності відповідача (отримання прибутку), про що позивачу відомо, відтак договір є укладеним між двома суб`єктами господарювання - фізичними особами-підприємцями, а справа має розглядатись в порядку господарського, а не цивільного судочинства.

Від позивача ФОП ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просив просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилався на те, що договір оренди від 30 березня 2019 року за змістом та суб`єктним складом не відповідає критеріям господарського договору (майново-господарського зобов`язання), оскільки його укладено з відповідачем без зазначення її статусу суб`єкта господарювання (ФОП); приміщення передано відповідачу на підставі акту від 30 березня 2019 року як фізичній особі, без зазначення її в статусі суб`єкта господарювання; господарська діяльність відповідача у встановленому законом порядку зареєстрована 15 травня 2019 року, тобто через півтора місяці після укладення договору оренди та передачі приміщення; внесення орендної плати на підставі відповідних актів здійснювалося відповідачем як фізичною особою, без зазначення її в статусі суб`єкта господарювання (ФОП). При цьому за змістом наданих до апеляційної скарги платіжних доручень, отримувачем коштів є АТ КБ «ПриватБанк», тобто позивач як фізична особа-підприємець, не є стороною вказаних платіжних (банківських) операцій та не отримував коштів від відповідача як від суб`єкта господарювання.

За таких обставин в силу ч. 3 ст. 175 ГПК України договір оренди від 30 березня 2019 року містить зобов`язання майнового характеру, що виникли між суб`єктом господарювання - позивачем та негосподарюючим суб`єктом - громадянином (відповідачем), тобто не є господарським.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ФОП ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Як встановлено судом, 30 березня 2019 року ФОП ОСОБА_2 (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) уклали договір оренди (найму) нежитлового приміщення (а. с. 12 т. 1), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 117,3 кв.м., у зв`язку з чим орендодавець передає, а орендар приймає на себе обов`язки по експлуатації вказаного об`єкта.

Згідно п. 2 договору оренди, оренда за цим договором передбачена сторонами строком на два роки та одинадцять місяців з 30 березня 2019 року до 28 лютого 2022 року включно.

Згідно п. 3.3 договору оренди орендар користуватиметься нежитловим приміщенням для розміщення спа центру та фреш бару.

Згідно п. 4 договору оренди орендна плата визначається сторонами в розмірі 25000 грн. щомісячно до 30 березня 2020 року та в розмірі 29300 грн. щомісячно, починаючи з 01 квітня 2020 року. Орендна плата за перший місяць оренди в розмірі 25000 грн. повинна бути сплачена 30 березня 2019 року. Орендна плата за останній місяць оренди в розмірі 29300 грн. сплачується 14 квітня 2019 року. Орендна плата за період з 30 квітня 2019 року по 15 серпня 2019 року не сплачується. Орендна плата за період з 16 серпня 2019 року по 31 серпня 2019 року в сумі 12500 грн. сплачується 16 серпня 2019 року. Орендар додатково сплачує всі експлуатаційні витрати за користування нежитловим приміщенням, електроенергію, водопостачання, водовідведення згідно виставлених рахунків щомісячно до 20 числа поточного місяця та квитанції про сплату орендодавцю до третього числа кожного наступного місяця.

Згідно п. 5 договору оренди орендар зобов`язується використовувати об`єкт відповідно з його призначенням та умовами цього договору, своєчасно сплачувати орендну плату за користування об`єктом. Орендар має право розміщувати вивіски, вказівні таблички на будинку, в якому розташоване нежитлове приміщення, поруч з ним.

Згідно п. 6 договору оренди орендодавець має право розірвати цей договір в односторонньому порядку виключно в разі невиконання орендарем умов розділу 4 цього договору.

30 березня 2019 року ФОП ОСОБА_2 (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) уклали акт приймання-передачі нежилих приміщень за договором оренди (найму) нежитлового приміщення від 30 березня 2019 року, згідно якого на виконання договору оренди (найму) нежитлового приміщення від 30 березня 2019 року орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 117,3 кв.м. Орендна плата за квітень 2019 року становить 25000 грн., яку орендар сплатив орендодавцю 30 березня 2019 року (а. с. 15 т. 1).

На а. с. 16 - 20, 81 т. 1 містяться акти приймання-передачі послуг за договором оренди житлового приміщення про те, що на виконання договору оренди ОСОБА_1 сплачено орендну плату за період з 01 серпня 2019 року по 16 серпня 2019 року, за вересень 2019 року, жовтень 2019 року, листопад 2019 року, грудень 2019 року, лютий 2020 року.

На а. с. 21 - 22 т. 1 наявна копія повідомлення про одностороннє розірвання договору, адресоване ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_1 , в якому він повідомляв про одностороннє розірвання договору в зв`язку з невиконанням умов розділу 4 договору, з 24 квітня 2020 року, вимагав передати йому об`єкт оренди у нормальному технічному стані в строк до 26 квітня 2020 року, погасити заборгованість зі сплати орендної плати за січень 2020 року в розмірі 25000 грн. протягом 3 календарних днів.

На а. с. 26 т. 1 наявна копія вимоги від 28 квітня 2020 року, адресованої ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_1 , в якій він просив передати йому об`єкт оренди в нормальному технічному стані в термін до 14 травня 2020 року за актом прийому-передачі приміщення з оренди та негайно погасити заборгованість.

На а. с. 29 т. 1 знаходиться довідка ТОВ "ЖЕК "Волошковий" від 13 травня 2020 року про те, що станом на 01 травня 2020 року заборгованість за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території складає 4384,66 грн. за період січень-квітень 2020 року.

На а. с. 30 - 36 т. 1 знаходяться копії роздруківки особового рахунку ОСОБА_3 , яка є власником нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , та актів звіряння розрахунків ТОВ "Київська обласна ЕК" за електроенергію.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано нові докази, а саме інформація з ЄДРПОУ, фотографії спа центру, презентація спа центру, довідка про відкриття рахунку, докази оплати комунальних послуг за приміщення.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки клопотання про прийняття нових доказів ОСОБА_1 не заявлено, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені документи як належні та допустимі докази та надати їм відповідну оцінку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи частково позов ФОП ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що з огляду на невиконання та неналежне виконання відповідачем як орендарем умов договору оренди нежитлового приміщення від 30 березня 2019 року у позивача виникли підстави для одностороннього розірвання даного договору оренди та стягнення заборгованості згідно умов цього договору, при цьому суд частково погодився з розрахунками позивача та відмовив у стягненні заборгованості в іншій частині в зв`язку з її недоведеністю.

Апеляційний суд не може погодитися із даними висновками, виходячи із наступного.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства. У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватно-правових відносин.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, відносин та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

При вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, необхідно виходити з визначень, наведених у статті 2 та частині першій статті 3 Господарського кодексу України, відповідно до яких як господарську діяльність розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Відповідно до ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Положеннями ст. 50 ЦК України передбачено право фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності за умови її державної реєстрації. Якщо особа розпочала підприємницьку діяльність без державної реєстрації, уклавши відповідні договори, вона не має права оспорювати ці договори на тій підставі, що вона не є підприємцем.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що законом передбачено право особи укладати договори для провадження господарської діяльності до набуття статусу фізичної особи-підприємця.

Встановивши, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини на підставі договору оренди (найму) нежитлового приміщення, суд першої інстанції не надав оцінки умовам передачі та повернення орендованого об`єкта, погодженим у п. 3 договору, а саме що орендар користуватиметься нежитловим приміщенням для розміщення спа центру та фреш бару, а згідно п. 5.2 договору орендарю надається право розміщувати вивіски, вказівні таблички на будинку, в якому розташоване нежитлове приміщення, та поруч з ним.

Судом першої інстанції не оцінено доводи відповідача у відзиві на позовну заяву, в якому вона пояснює, що спірне нежитлове приміщення було орендоване нею з метою реалізації бізнес-проекту, а саме відкриття спа центру (а. с. 75 т. 1).

Також поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що листом від 28 квітня 2020 року ФОП ОСОБА_2 серед іншого зазначив, що з урахуванням введених на території України постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" карантинних обмежень діяльність ОСОБА_1 в орендованому приміщенні заборонена, оскільки в орендованому приміщенні розташований салон краси (а. с. 26 т. 1).

Із загальнодоступних відомостей ЄДРПОУ вбачається, що 15 травня 2019 року ОСОБА_1 зареєструвала свою діяльність як фізична особа-підприємець за кодом КВЕД 86.90 Інша діяльність у сфері охорони здоров`я (основний), отже виконання нею умов договору здійснювалось вже у статусі суб`єкта господарювання.

Наведене дає підстав вважати, що у даній справі спір виник з приводу виконання господарського зобов`язання між двома суб`єктами господарювання, а саме договору оренди, укладеного відповідачем з метою провадження господарської діяльності (отримання прибутку) від розміщення в орендованому у позивача приміщенні спа центру та фреш бару.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів не встановив дійсних обставин, не визначився з характером спірних правовідносин та нормами, які підлягають застосуванню.

Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що цей спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства на тій підставі, що оспорюваний договір, акт про передачу приміщення та акти про внесення орендної плати укладено ним з ОСОБА_1 як фізичною особою, без зазначення її в статусі суб`єкта господарювання, не є підставою для розгляду спору в порядку цивільного судочинства, оскільки станом на день подання цього позову відповідач вже мала статус фізичної особи-підприємця, набувши його з 15 травня 2019 року, що визнається ним у відзиві.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 квітня 2019 року в справі № 924/1220/17 (провадження № 12-26гс19), п. 39.

Зважаючи на наведене, оскільки спір у даній справі виник у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, правовідносини, що виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, а тому спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Відсутність у позовній заяві та в договорі найму посилань на господарсько-договірні зобов`язання між сторонами не змінює правову природу юридичного спору та не є підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, на зазначені обставини уваги не звернув і безпідставно розглянув його в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частин першої, другої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною четвертою статті 377 ЦПК України передбачено, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України та частини першої статті 377 цього Кодексу, із роз`ясненням позивачу на виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України права протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. 255, 256, 367, 374, 377, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні приміщенням та стягнення заборгованості за договором оренди закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції господарського суду та що протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови він може звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Савченко С.І.