Провадження № 2/761/2549/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Пономаренко Н.В.

за участю секретаря Бражніченко І.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Косенка А.П.

розглянувши в загальному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козленко Вікторія Вікторівна про визнання недійсним свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом, -

в с т а н о в и в :

14 липня 2020 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила, а саме: визнати недійсним свідоцтво про право власності від 28.01.1999 року, яке було видане Радянською райдержадміністрацією м. Києва на підставі розпорядження №20568 від 28.01.1999 року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.07.2018 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козленко В.В. за реєстровим №341.

Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 200,7 кв.м. Право власності на цю квартиру вона набула на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 20.01.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

У вересні 2019 року відповідач ОСОБА_4 пред`явила до неї позов про усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном. Відповідно до даного позову зазначено, що ОСОБА_4 набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 85,7 кв.м. на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , виданого 09.07.2018 року. Підставою для звернення до суду з даним позовом ОСОБА_4 зазначила, що вона перешкоджає їй у користуванні приміщеннями №6, площею 20,4 кв.м та № 7, площею 12,4 кв.м, які нібито належать ОСОБА_4 , на підтвердження чого остання, окрім свідоцтва про право на спадщину за законом, надала також технічний паспорт від 15.01.2013 року. При цьому ОСОБА_4 надала дублікат свідоцтва про право власності на житло, видане Радянською райдержадміністрацією м. Києва від 28.01.1999 року згідно розпорядження від 28.01.1999 року №20568, однак нею не було надано жодних пояснень де, коли та за яких обставин було втрачено оригінал свідоцтва про право власності на житло.

Також у позові позивач зазначила, що з моменту набуття права власності на квартиру АДРЕСА_3 жодних перепланувань або будь-яких змін нею не робилося, а тому площа квартири відповідає технічному паспорту від 09.12.2010 року, який виготовлявся для проведення купівлі-продажу квартири. Відповідно до листа КП КМ БТІ від 15.03.2019 року квартира АДРЕСА_1 була перепланована і перепланування узаконене Розпорядженням Радянської РДА м. Києва №150 від 10.02.2001 року.

Оскільки листом від 04.03.2020 року Державний архів повідомив її представнику, що у документах фонду Р-16 «Радянська районна державна адміністрація м. Києва» за 1943-2002 роки розпорядження Радянської районної державної адміністрації від 28.01.1999 року №20568 не виявлено, позивач вважає, що відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» свідоцтво про право власності від 28.01.1999 року є недійсним. Також позивач вказала, що оскільки відповідачем було надано нотаріусу для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом свідоцтво про право власності від 28.01.1999 року, видане на підставі неіснуючого розпорядження та підроблений технічний паспорт, відповідно до ст. 1301 ЦК України є всі підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.07.2018 року.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2020 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено поводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2020 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_4

15.10.2020 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову, зазначила, що позивачем не наведено належного обґрунтування порушення її прав та законних інтересів, що могло бути спричинене приватизацією квартири АДРЕСА_4 та видачею свідоцтва про право власності від 28.01.1999 року на ім`я ОСОБА_6 ; позивач не є спадкоємцем померлого ОСОБА_6 і не має жодних прав на майно, що йому належало, тобто не є особою, права та інтереси якої могли бути порушені в результаті видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом.

Також у відзиві відповідач вказала на те, що на дату подання даного відзиву нез`ясованими залишаються правові підстави збільшення загальної площі квартири АДРЕСА_3 до 200,7 кв.м, оскільки на момент приватизації квартири АДРЕСА_3 від 01.06.1993 року її загальна площа становила 50,7 кв.м., що підтверджується листом Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.04.2020 року.

27.10.2020 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої, позивач стверджує, що якби права власника квартири АДРЕСА_4 були би дійсно якимось чином порушені, як про це вказує відповідач, то колишній власник просто не міг би жити 16 років та не помічати, що частина його квартири раптом зникла та приєднана до сусідньої квартири. Жодного позову до колишніх власників та до нових (починаючи з 2011 року) власників квартири АДРЕСА_3 , до моменту оформлення спадщини відповідачем, пред`явлено не було.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.04.2021 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, представник відповідача заперечував проти позову, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського територіального округу Козленко В.В. в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, 21.10.2020 року до суду від неї надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 200,7 кв.м на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 20.01.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Як вбачається з даного договору, на момент продажу дана квартира належала на праві власності ОСОБА_5 на підставі дублікату свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1 , виданого 11.05.2002 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 12.04.2001 року №372-С/КІ. Дублікат виданий на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 17.11.2005 року №2187-С/КІ. Право власності зареєстровано за продавцем 02.12.2005 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» за реєстровим номером 44002.

Також згідно матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 85,7 кв.м. Право власності на дану квартиру відповідач набула на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09.07.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козленко В.В.

До набуття відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_4 , ця квартира належала ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Радянською райдержадміністрацією м. Києва 28.01.1999 року згідно з розпорядженням 28.01.1999 року №20568. Дублікат виданий згідно з розпорядженням відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.01.2017 року №2941. Право власності на квартиру зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 03.02.1999 року та записано у реєстрову книгу №д-241-105 за реєстровим №632.

Також судом встановлено, що у вересні 2019 року ОСОБА_4 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування фонду Шевченківського району м. Києва, ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування власним нерухомим майном, в якому просила: усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права користування квартирою, загальною площею 85,7 кв.м, житловою площею 27,8 за адресою: АДРЕСА_5 шляхом знесення мурування дверних отворів, перегородок та стін/або розблокування дверних отворів та/або відновлення (мурування) стін в межах та згідно плану квартири, відповідно до технічної документації на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 та поверхневого плану сьомого поверху будинку за адресою: АДРЕСА_6 ; повернути у стан, який передував порушенню, приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_5 , а саме: приміщення площею 20,4 кв.м та приміщення площею 12.4 кв., які позначені як приміщення №6 та №7 на плані квартири відповідно до Технічного паспорту на квартиру, виготовленого КП КМБТІ станом на 15.01.2013 року та плану сьомого поверху будинку за адресою: АДРЕСА_6 , відповідно до матеріалів інвентаризації справи будинку АДРЕСА_6 , що зберігається в матеріалах інвентаризаційної справи у КП КМБТІ.

На час прийняття судом рішення у даній справі, рішення у справі за позовом ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування власним нерухомим майном судом прийнято не було.

В той же час, позивач у даній справі ОСОБА_3 вказала на те, що квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 200,7 кв.м вона придбала на підставі договору купівлі-продажу від 20.01.2011 року і з того часу жодних перепланувань вона не робила. Площа квартири відповідає технічному паспорту від 09.12.2010 року, який виготовлявся для проведення купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . При цьому, як на підставу для задоволення позову, позивач посилається на ту підставу, що для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.07.2018 року, відповідачем було надано свідоцтво про право власності від 28.01.1999 року, видане на підставі неіснуючого розпорядження, а також підроблений технічний паспорт.

Разом із тим, відповідно до листа КП КМБТІ від 23.06.2018 року, адресованого приватному нотаріусу КМНО Козленко В.В., згідно даних реєстрових книг Бюро, квартира АДРЕСА_2 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Радянською районною державною адміністрацією 28.01.1999 року (розпорядження № НОМЕР_2 ) та зареєстрованого в Бюро 03.02.1999 року, реєстрова книга 241-105 за реєстровим №632.

Листом від 15.03.2019 року КП КМБТІ повідомило представника відповідача - адвоката Косенка А.П. про те, що за даними КП КМБТІ реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_7 відсутня. Квартира 29 в зазначеному будинку була перепланована і перепланування узаконене Розпорядженням Радянської РДА м. Києва №150 від 10.02.2001 року.

Відповідно до листа КП КМБТІ від 10.01.2020 року, адресованого представнику позивача, останній раз технічну інвентаризацію квартири АДРЕСА_2 провело в 1999 році. В 2013 році Бюро не проводило технічну інвентаризацію квартири АДРЕСА_4 . Технічний паспорт станом на 15.01.2013 року на квартиру АДРЕСА_4 не замовлявся і не виготовлявся.

Листом від 10.02.2020 року Державний архів м. Києва повідомив представника позивача про те, що за описом справ №7 до документів фонду Р-16 «Радянська районна державна адміністрація м. Києва» розпорядження №20568 від 28.01.1999 року не зазначено. Останнє розпорядження Радянської районної державної адміністрації за 1999 рік має №1121 від 30 грудня. У документах фонду Р-16 «Радянська районна державна адміністрація м. Києва» у справі №187, що має назву «Розпорядження 1-45 Голови адміністрації за 1999 рік. Початок: 5 січня 1999 рік. Закінчено: 29 січня 1999 рік», розпорядження №20568 не виявлено. У переглянутих розпорядженнях Радянської районної державної адміністрації за січень 1999 року відомостей про видачу свідоцтва про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_6 не виявлено.

Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація на адвокатський запит адвоката Косенка А.П. листом від 17.03.2020 року надала інформацію про те, що квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 85,7 кв.м (житлова-27,8 кв.м.) приватизована на ім`я ОСОБА_6 згідно з розпорядженням органу приватизації Радянської райдержадміністрації від 28.01.1999 року №20568. Згідно з розпорядженням відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.01.2017 року №2941 оформлено дублікат свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Листом від 15.04.2020 року на адвокатський запит адвоката Косенка А.П. Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація повідомила, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв. (житлова -29 кв.м), приватизована на ім`я ОСОБА_7 згідно з розпорядженням фонду комунального майна Радянського району м. Києва від 01.06.1993 року №2377.

На виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 28.10.2020 року у даній справі, Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація листом від 02.12.2020 року направила завірені належним чином копії розпоряджень органу приватизації Радянської райдержадміністрації м. Києва від 28.01.1999 року №20568 та відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.01.2017 року №2941.

Відповідно до розпорядження органу приватизації Радянської райдержадміністрації м. Києва від 28.01.1999 року №20568 ОСОБА_6 приватизував квартиру АДРЕСА_2 . Згідно розпорядження Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.01.2017 року №2941 за заявою ОСОБА_8 , який діяв на підставі довіреності від ОСОБА_6 та у зв`язку з втратою оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4 , було вирішено видати його дублікат та вважати недійсним оригінал свідоцтва про право власності на житло, яке видане Радянською райдержадміністрацією м. Києва від 28.01.1999 року №20568.

Виходячи із висновку Верховного Суду, який викладений в постанові від 03.04.2018 року у справі № 917/927/17, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Правовстановлюючим документом у цьому випадку є недійсне рішення органу приватизації, на підставі якого видане таке свідоцтво дійсність якого може бути підтверджено (не підтверджено) судом при вирішенні спору щодо дійсності рішення відповідного органу, на підставі якого було видано оскаржуване позивачем свідоцтво.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи судом не було встановлено, що розпорядження органу приватизації Радянської райдержадміністрації м. Києва від 28.01.1999 року №20568, на підставі якого було видано ОСОБА_6 свідоцтво про право власності від 28.01.1999 року, визнано недійсним і таких доказів сторона позивача не надала.

При цьому, як вже встановлено судом, що дійсно розпорядженням органу приватизації Радянської райдержадміністрації м. Києва від 28.01.1999 року №20568 ОСОБА_6 приватизував квартиру АДРЕСА_2 та в подальшому, у зв`язку з втратою оригіналу свідоцтва, розпорядженням Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.01.2017 року №2941 було видано його дублікат.

Суд погоджується з твердженнями сторони відповідача, що лист Державного архіву в м. Києві від 10.02.2020 року, на який посилалася позивач, підтверджує виключно ту обставину, що Розпорядження органу приватизації Радянської райдержадміністрації м. Києва від 28.01.1999 року №20568 не передавалося на зберігання до архіву і не може вважатися достатнім, належним і допустимим доказом на підтвердження того, що це Розпорядження не існувало, про що зазначала позивач.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись з позовом в частині позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 28.01.1999 року, яке було видане Радянською райдержадміністрацією м. Києва на підставі розпорядження №20568 від 28.01.1999 року, позивач була зобов`язана довести, яким чином оспорюване нею свідоцтво порушує її права та законні інтереси, тобто, довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним свідоцтвом і в результаті визнання його недійсним її право буде захищено та відновлено.

Таким чином, позивач не навела жодного належного обґрунтування порушення її прав та законних інтересів, що могло бути спричинене приватизацією квартири АДРЕСА_2 шляхом видачі ОСОБА_6 свідоцтва про право власності на квартиру. У зв`язку з чим, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного свідоцтва про право власності від 28.01.1999 року, оскільки, виходячи з положень ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року визначено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 року (справа №414/811/17) зазначив, що відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Отже, з позовною заявою про визнання недійсним виданого свідоцтва про право на спадщину може звернутися до суду заінтересована особа, яка вважає, що її право на спадкування порушено.

П озивач не є спадкоємцем за законом чи за заповітом після смерті ОСОБА_6 , а вказані в позові підстави для визнання недійсним даного свідоцтва не узгоджуються з положенням ст. 1301 ЦК України.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.07.2018 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козленко В.В. за реєстровим №341.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 1301 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 95, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козленко Вікторія Вікторівна про визнання недійсним свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складений 30.09.2021.

Суддя: