ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1225/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/2247/20 Категорія: Прилуцький В. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Смілянська Хлодня» на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 15 квітня 2021 року, ухвалене в складі судді Прилуцького В.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Смілянська Хлодня» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, повний текст рішення складений 20 квітня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Смілянська Хлодня» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Смілянська Хлодня» №351-к від 28 серпня 2019 року його звільнено з посади завідувача складу за прогули по п.4 ст.40 КЗпП України.
Копію наказу про звільнення він отримав рекомендованим листом 25 травня 2020 року. Трудову книжку було отримано лише 03 липня 2020 року.

В наказі про звільнення вказано, що він був відсутній на робочому місці 16,19 та 26 липня 2019 року, а тому звільнений за прогули.

В даному випадку він не мав змоги перебувати на робочому місці з поважних причин, оскільки 08 липня 2019 року був прийнятий на військову службу за контрактом про що він повідомив роботодавця.

15 липня 2019 року виданий наказ № 74 командира військової частини НОМЕР_1 , згідно якого позивач приступив до виконання службових обов`язків.

З 01 серпня 2019 року по 23 березня 2020 року він брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, стримуванні збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, а тому за ним зберігається місце роботи, посада і середній заробіток.

Також вказує, що з відповідача повинно бути стягнуто середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день винесення рішення про поновлення на роботі.

У зв`язку з незаконним звільненням позивачу було завдано моральної шкоди, яка виражається в тому, що він позбавлений можливості займатись суспільно-корисною працею та заробляти собі кошти на проживання, що призвело до моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя.

На підставі викладеного позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Смілянська Хлодня» №351-к від 28 серпня 2019 року, згідно якого його звільнено з посади завідувача складу за прогули по п.4 ст.40 КЗпП України, поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 липня 2019 року по день винесення рішення суду про поновлення на роботі, стягнути моральну шкоду в сумі 10000 гривень, а також судові витрати.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 15 квітня 2021 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Смілянська Хлодня» № 351 - к від 28 серпня 2019 року, згідно якого ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача складу за прогули по п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача складу Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Смілянська Хлодня».

Стягнуто з ТОВ «Завод Смілянська Хлодня» середній заробіток за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 з 29 серпня 2019 року по 14 квітня 2021 року в сумі 399507 гривень 11 копійок.

Стягнуто з ТОВ «Завод Смілянська Хлодня» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10000 гривень та 8100 гривень витрат на правову допомогу, а всього 18100 гривень.

Стягнуто з ТОВ «Завод Смілянська Хлодня» на користь держави судовий збір в сумі 4935 гривень 87 копійок.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що строк на подання позову до суду пропущений з поважних причин. Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Судом було встановлено, що 08 липня 2019 року позивач уклав з Міністерством оборони України контракт на три роки про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ, тому відповідач не мав його звільняти в порушення вимог законодавства за прогули у момент проходження військової служби, при тому, що був повідомлений про це позивачем, відтак наказ про його звільнення має бути скасованим, а позивач має бути поновленим на роботі. Враховуючи положення ст. 235 КЗпП України судом прийнято рішення про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також суд першої інстанції погодився з доводами позивача щодо того, що у зв`язку із звільненням йому було завдано моральну шкоду, яка полягала в змінах, що відбулися в його житті та у витраченому часі на відновлення життєвих зв`язків та наслідках, що настали.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Смілянська Хлодня» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Також просить скасувати протокольну ухвалу суду прийняту 15 травня 2021 року про задоволення частково клопотання та відмову клопотанні в частині витребування доказів.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що наказ про припинення трудового договору позивачем отримано 25 травня 2010 року, а до суду звернувся 07 липня 2020 року, тобто з пропуском місячного строку визначеного ст. 233 КЗпП, при цьому доказів поважності причин пропуску строку не надано, що судом не було враховано. Направлення позову на неправильну адресу та пропущення по цій причині строку, як вказує позивач у заяві про поновлення строку, не можна вважати поважною причиною.

Також, посилається на те, що позивач не довів належним чином того факту, що відповідач був повідомлений про проходження ним строкової військової служби. Пунктом 253 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» визначено, що про призов громадян на військову службу військові комісаріати письмово повідомляють державні органи, підприємства, заклади, установи і організації, в яких зазначені громадяни працювали, навчалися або були зареєстрованими як безробітні. Разом з тим, до відповідача повідомлень про призов ОСОБА_1 на військову службу з військових комісаріатів, інших військових формувань та інших юридичних осіб не надходило, тому керівництво відповідача не було обізнано про проходженням ОСОБА_1 військової служби. У відповіді ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22 лютого 2021 року на запит представника відповідача було повідомлено про те, що посадовими особами вказаного військового комісаріату було повідомлено відповідача про факт вступу до лав ЗСУ ОСОБА_1 , проте у вказаній відповіді не вказано яким чином відбулось повідомлення, у якій формі та за якими вихідними реквізитами, та проігноровано прохання направити завірену копію вказаного листа. На подальші звернення про надання вказаної інформації військовим комісаріатом було зазначено про те, що вичерпна відповідь вже була надана. Заявлене в судовому засіданні представником відповідача клопотання про витребування з ІНФОРМАЦІЯ_1 інформації про те коли саме, ким та у який спосіб посадовими особами військового комісаріату проінформовано відповідача про призов ОСОБА_1 до військової служби, судом не задоволено, у зв`язку з чим обставини законності звільнення позивача належним чином не досліджені.

Відзив на подану апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Так, прогулом визнається відсутність працівника на роботі протягом робочого дня, а також відсутність без поважних причин більше трьох годин безперервно або сумарно.

Отже, склад прогулу, вчиненого за виною працівника, характеризується двома ознаками: а) відсутністю на роботі протягом робочого дня; б) відсутністю на роботі протягом дня більше трьох годин як безперервно, так і сумарно. Відсутність на роботі з поважних причин не можна вважати прогулом.

Звільнення за прогул є дисциплінарним стягненням. Згідно із ч.1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1)догана; 2)звільнення.

Стаття 149 КЗпП України передбачає, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно наказу № 351-К від 28 серпня 2019 року ОСОБА_1 , завідувач складу ТОВ «Завод Смілянська Хлодня» звільнений з 15 липня 2019 року за прогули на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підстави звільнення: акти відсутності працівника на робочому місці № 16/07, 19/07, 16/07, 26/07 від 16.07.2019 року, 19.07.2019 року, 26.07.2019 року, акт за результатами службового розслідування причин відсутності працівника на робочому місці від 28 серпня 2019 року (т.1 а.с.14).

З копії акту про відсутність працівника на робочому місці № 16/07 від 16 липня 2019 року, вбачається, що він складений про те, що ОСОБА_1 з 08 год. до 17 год. 16 липня 2019 року був відсутній на робочому місці без поважних причин впродовж усього робочого часу (т.1 а.с.40).

З копії акту про відсутність працівника на робочому місці № 19/07 від 19 липня 2019 року, вбачається, що він складений про те, що ОСОБА_1 з 08 год. до 17 год. 00 хв. 17 липня 2019 року, 18 липня 2019 року, 19 липня 2019 року був відсутній на робочому місці (т.1 а.с.41).

З копії акту про відсутність працівника на робочому місці № 26/07 від 26 липня 2019 року, вбачається, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці без поважних причин 22, 23, 24, 25 липня в продовж усього робочого часу (т.1 а.с.42).

З акту за результатами службового розслідування причин відсутності працівника ОСОБА_1 на роботі від 28 серпня 2019 року вбачається, що в зв`язку з відсутністю працівника на роботі без поважних причин, рекомендовано в.о. директора підприємства звільнити з посади завідувача складом ОСОБА_1 відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.43).

З копії наказу № 27-ОС від 08 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом строком на 3 роки та призначено водієм електриком ВЧ НОМЕР_1 ( т.1 а.с.18).

08 липня 2019 року позивач уклав з Міністерством оборони України контракт про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ на посадах осіб сержантського та рядового складу (т.1а.с. 20-21).

З довідки військового комісара Черкаського ОВК № 6/3/765 від 05 червня 2020 року встановлено, що ОСОБА_1 в періоди з 1 серпня 2019 року по 23 березня 2020 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганських областях (т.1 а.с.22).

Відповідно до статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування в газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49.

Таким чином, із 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності особливого періоду.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом ст. 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України.

Рішень про демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав, особливий період не закінчився, а отже, на позивача поширювались гарантії, передбачені частини третьою статті 119 КЗпП України щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з указаними нормами, які є безумовними.

Встановивши з досліджених доказів, що позивача звільнено з займаної посади з порушенням норм законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недотримання роботодавцем норм законів, які регулюють спірні відносини, що призвело до незаконного звільнення позивача.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Установивши, що звільнення позивача із займаної посади проведено з порушенням статті 119 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до статті 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи, що ОСОБА_1 був незаконно звільнений з посади, у зв`язку з чим йому завдано моральних страждань, викликаних втратою нормальних життєвих зв`язків та вимушеною зміною усталеного способу життя, з урахуванням засад розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доцільність стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги щодо необгрутованого поновлення позивачу строків звернення до суду є безпідставними.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 наказу про звільнення або трудової книжки у день звільнення.

За змістом ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Із заяви позивача вбачається, що 24 квітня 2020 року він звернувся до ТОВ «Завод Смілянська Хлодня» з проханням надати наказ про звільнення (т.1.а.с.12) та на його заяву 18 травня 2020 року надано копію наказу (т. 1 а.с.13).

ОСОБА_1 вказав, що вказаний наказ про припинення трудового договору ним отримано 25 травня 2020 року.

У заяві про поновлення пропущеного процесуального строку для подачі позовної заяви ОСОБА_1 вказав, що 18 червня 2020 року конверт з позовною заявою, який мав бути направлений на його прохання членами його родини до Смілянського міськрайонного Черкаської області, оскільки він на даний час продовжує нести службу в ЗСУ та не має можливості в робочий час займатися особистими справами, був помилково направлений відповідачу, про що він дізнався лише 02 липня 2020 року, отримавши рекомендоване повідомлення. Помилково надіслану відповідачу позовну заяву він отримав назад 03 липня 2020 року. Тому просив визнати строк пропущеним з поважних причин. Позов до суду направлено 04 липня 2010 року, тобто з незначним пропуском строку.

Вказані позивачем обставини підтверджуються доданими до вказаного клопотання доказами.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання пропуску строку, як такого що пропущений з поважних причин, оскільки позивач перебуває на військовій службі а тому, із врахуванням особливостей проходження військової служби, був обмежений у вільних діях та у можливостях вчасно скористатися своїм правом на звернення з позовом до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не було надано доказів на підтвердження наявності у нього поважних причин для відсутності та попередження керівництва про вступ його на військову службу за контрактом, спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, які суд визнав належними та допустимими.

Зокрема, з акту про відсутність на робочому місці № 16/07 від 16 липня 2019 року, складеного самим відповідачем, вбачається, що «16.07.2019 року з 08 год.00 хв. до 17 год. 00 хв. ОСОБА_1 - завідувач складом був відсутній на робочому місці без поважних причин впродовж усього робочого часу. При цому працівником повідомлено, що з 15 липня 2019 року він вступив на військову службу до Збройних Сил України та має підписаний контракт, який зобов`язується надати підприємству 17 липня 2019 року» (т.1 а.с.40).

Отже, роботодавець складаючи акт про відсутність працівника на робочому місці, у перший день неявки позивача на роботі знав про те, що останній вступив на військову службу.

Також, з доповідної записки менеджера з персоналу від 16 липня 2019 року вбачається, що з телефонної розмови з працівником їй стало відомо, що ОСОБА_1 приступив до військової служби та 15 липня 2019 року має підписаний контракт (т.1 а.с.40 на звороті).

Невиконання військовим комісаріатом вимог повідомлення відповідача про призов позивача на військову службу, не може нести негативні наслідки для позивача, оскільки такий обов`язок лежить на військовому комісаріаті, окрім того, з вище зазначених доказів, встановлено, що позивач повідомив відповідача про вступ на військову службу.

З вказаних підстав не має і правового значення та не впливає на суть прийнятого рішення і відмова суду першої інстанції, про витребування з військового комісаріату повідомлення відповідача про призов позивача, а відтак не може бути підставою для скасування ухваленого судом першої інстанції рішення.

За таких обставин, апеляційний суд, не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Смілянська Хлодня» - залишити без задоволення, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 15 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Смілянська Хлодня» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 7 жовтня 2021 року.

Судді